Масовото копиране на това DVD е изрично желано; възможно най-голямото разпространение е
обявената цел на издателите. Ваш, Neue Impulse e.V.
Следващият филм показва действителното развитие на нашите пари и грешките в паричната система
Всички прилики с действителни събития и лица не са нито случайни, нито непреднамерени.
Neue Impulse e.V. показва
с любезната подкрепа на secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
продукция на Майкъл Кент
История за златаря Фабиан
Защо парите липсват навсякъде
Дайте ми света плюс 5% или
по текст на Лари Ханиган
Рисунки Ралф Алекс Фихтнер
Говорител Кай Ташнер
Режисьор и аниматор: Кристоф Леман
Фабиан се вълнуваше вътрешно, докато тренираше речта, която щеше да произнесе пред голяма тълпа на следващия ден.
Той винаги се е стремял към власт и престиж.
Сега мечтата му скоро щеше да се сбъдне.
Фабиан е занаятчия, който работи със злато и сребро, изработва бижута и накити, но вече не му
харесва, че трябва да изкарва прехраната си с работа.
Търсеше привлекателността на необичайното, предизвикателството.
И сега големият му план е на път да се осъществи.
В продължение на поколения директният обмен на стоки е бил обичайният начин за търговия.
Тези, които са имали семейство за изхранване, или са се справяли изцяло с тази задача, като са отглеждали собствени
култури и животни, или са се специализирали в определен занаят.
Излишъкът от собственото производство се разменя срещу излишъка на другите.
Пазарният площад е оживен център на обществения живот.
Въпреки праха и шума, цветната суета се радваше на голяма популярност, тъй като
винаги имаше какво ново и интересно да се чуе.
Напоследък обаче търканията и споровете сякаш се увеличават.
Защо да губите толкова много думи за това?
Беше време да създадем по-добра система.
Досега хората обикновено бяха в добро настроение и се радваха на плодовете на своя труд.
Формата на управление е изключително проста.
Във всяка община се избираше граждански съвет, чиято задача беше да осигурява и гарантира свободите и правата на личността.
Никой не можеше да бъде принуждаван да върши нещо против волята си, независимо дали по инициатива на отделен човек или на група.
Това беше единствената цел на правителството и всеки избран кмет беше охотно подкрепян от своята община.
Пазарният ден обаче създаде някои проблеми, които не можеха да бъдат решени лесно.
Каква е стойността на един нож?
Трябва ли да се плати с една или две кошници царевица?
Струваше ли една крава повече от една каруца?
Къде беше критерият?
Никой не би могъл да измисли по-добра система.
Фабиан беше казал на хората, че имам решение на проблемите с размяната.
Всички граждани бяха поканени на голямо събрание.
На градския площад се събра огромна тълпа.
Фабиан обясни новата си система, която нарече пари.
Тъй като това звучеше много обещаващо, хората го питаха с любопитство как се е справил с преминаването към еврото.
Златото, което обикновено използвам за изработката на бижута, е много ценен метал - каза той.
Той не ръждясва, не променя цвета си и има неограничен срок на годност.
Затова ще направя няколко монети от злато и ще нарека всяка монета талер.
Той обясни на аудиторията как стойността на талера скоро ще се стабилизира и че използването на парите като средство за размяна
ще бъде много по-практично от директната размяна на стоки.
Един от членовете на Гражданския съвет отбеляза, че някои хора лесно могат сами да
добиват злато и да произвеждат монети от него.
Фабиан вече знаеше отговора.
Това би било погрешно.
Разбира се, като платежно средство се приемат само монети, разрешени от правителството.
За сигурност е поставен релефен печат.
Публиката сметна това за доста правдоподобно и беше предложено всички първоначално да получат еднакъв брой монети.
Но производителят на свещи се намеси: "Имам право на повечето талери, защото всички използват моите свещи.
Няма как - изкрещя един от фермерите, - защото без храна всички ще умрат от глад.
По-голямата част от талерите със сигурност трябва да отиде при земеделските производители.
Това първоначално доведе до обща кавга.
Фабиан остави хората да спорят помежду си известно време и накрая предложи невероятно решение.
Тъй като не можете да стигнете до споразумение, предлагам първо да получите от мен целия талер, от който се нуждаете.
Теоретично няма горна граница, но, разбира се, трябва да сте в състояние да ми върнете сумата.
Колкото повече Талер получиш от мен, толкова повече ще трябва да върнеш след една година.
Добре, казаха съгражданите, а какво е това за вас?
Тъй като ви предоставям услуга - обясни Фабиан, - а именно доставка на пари, имам право на възнаграждение.
Да кажем, че за всеки 100 талера, които ви давам, получавам обратно 100 плюс 5 талера за всяка година дълг.
Тези 5 допълнителни талера са моята такса по заема и искаме да наречем тази такса по заема лихва.
Изглеждаше, че няма друг начин, а 5 % бяха скромно търсене.
Върнете се следващия петък и ще започнем.
Фабиан не губи време и прекарва следващите няколко дни и нощи в правене на монети.
Седмица по-късно хората се редят на опашка пред магазина му.
След като Гражданският съвет проверява и одобрява монетите, първите граждани заемат първите си талери.
Някои от тях първоначално искаха само няколко талера, за да изпробват непознатата система.
Новото средство за размяна скоро става толкова популярно, че стойността на всичко се оценява в златни монети или талери.
Това разпределение на стойността е цената на продукта, а тя се основава главно на труда, вложен в производството му.
Ако е бил необходим много труд, се е искала висока цена.
Въпреки това нещата, които можеха да се произвеждат почти без усилие, бяха евтини.
В един от градовете на страната живеел човек на име Албан.
Той беше единственият часовникар.
Клиентите му са готови да платят висока цена за неговите часовници.
Но след това се появява друг човек, който също произвежда часовници и ги предлага на
по-ниска цена, за да увеличи продажбите си.
Alban е принуден да намали цените си, за да не загуби всичките си клиенти в полза на по-евтини конкуренти.
Цените скоро се изравняват с тези на клиентите, тъй като и двамата производители на часовници се стремят да осигурят
възможно най-доброто качество на възможно най-ниската цена.
Това беше истинско и честно свободно състезание.
Същият принцип скоро бе приложен във всички сектори.
Строителството, транспортът, селското стопанство, дори счетоводителите и всички останали професии.
Клиентите имаха свободен избор и избираха най-добрата оферта по свое усмотрение.
Не са съществували изкуствени защитни мерки като концесии или мита, които да попречат на други хора да навлязат в бизнеса.
Стандартът на живот се повишава и в крайна сметка всички се чудят как е било възможно да се живее преди появата на парите.
В края на годината Фабиан посещава всички хора, които му дължат пари.
Някои от тях вече притежаваха повече, отколкото бяха взели назаем, но това означаваше също, че други имаха по-малко,
тъй като в обращение бяха пуснати само определен брой монети.
Всеки, който е реализирал излишък, е върнал 100 талера плюс 5 талера лихва, но често е трябвало да
взема отново пари назаем, за да остане в бизнеса.
Всички останали за пръв път осъзнаха, че са длъжници.
Преди Фабиан да им отпусне нов заем, той ипотекира имуществото на тези хора, за да гарантира вземанията си.
Сега длъжниците не само са задлъжнели, но и са заложили къщите си, затова бързо тръгват да търсят
липсващите 5 талера, които е изключително трудно да се намерят.
Никой не осъзнава, че дружеството като цяло никога няма да може да се измъкне от този дългов капан, защото дори и да бяха
изплатени всички първоначално произведени и пуснати в обращение талери, все още щеше да има
недостиг от 5 талера годишна лихва на всеки 100 талера.
Никой, освен Фабиан, не осъзнава, че лихвата никога няма да бъде изплатена, тъй като допълнителният брой
монети, за който се настоява, никога не е бил произведен.
Беше абсолютно неизбежно някои хора скоро да се окажат неплатежоспособни.
В задната част на работилницата си Фабиан имал трезор, в който клиентите обичали да оставят на съхранение някои от монетите си.
Той начисляваше малка такса в зависимост от размера на парите и продължителността на съхранението.
Собственикът получи разписки за внесените от него суми.
Когато се правят големи покупки, е досадно да се носят много златни монети, затова постепенно става обичайно вместо с
монети да се плаща с една или повече от разписките на Фабиан, които отговарят на стойността на закупените стоки.
Собствениците на магазини приемаха касовите бележки като надеждно платежно средство, тъй като можеха да ги занесат на
Фабиан по всяко време и да получат златни монети в замяна.
Разписките се предават от ръка на ръка, без да е необходимо да се премества самото злато.
На разписките на Фабиан се разчиташе толкова, колкото и на самите златни монети.
Скоро Фабиан разбрал, че почти никой не е дошъл да си върне златните монети.
Така той си помислил: "Сега притежавам толкова много злато, а все още изкарвам прехраната си с пот на челото като занаятчия".
Това е глупост.
В края на краищата, десетки хора биха ми плащали лихви, ако им се позволи да използват
златото, което просто лежи тук и рядко се търси.
Той си казал: "Съвсем правилно, златото не ми принадлежи, но е в мое притежание и това е най-важното.
Защо трябва да произвеждам монети, когато мога да използвам част от монетите от моето хранилище?
Затова той започнал да дава назаем златните монети, които вече имал на депозит.
Отначало само малко и много предпазливо, но постепенно все по-смело.
Един ден Фабиан получава запитване за голям заем.
Той предложил на клиента: "Защо не открием сметка на ваше име, вместо да транспортираме всички монети до вас?
Просто ще ви издам съответния брой разписки.
Кредитополучателят се съгласи и си тръгна с купчина разписки.
Той е получил значителен заем, но златото е останало в трезора.
Когато клиентът си тръгна, Фабиан се усмихна, защото беше успял да изяде една торта и да я запази.
Той можеше да даде злато назаем и да продължи да го държи у себе си.
Приятели, познати и непознати, дори врагове, се нуждаеха от пари за бизнеса си и стига да можеха да
предоставят обезпечение, нямаше ограничение за размера на заема.
Фабиан успява да даде назаем няколко пъти повече пари, отколкото се съхраняват в трезора му, на който
дори не е собственик, само чрез издаване на разписки.
И всичко било наред, докато истинските собственици не поискали златото си обратно и доверието на хората се запазило.
Той водеше точни записи на дебитите и кредитите на всеки отделен клиент в голяма счетоводна книга.
Предоставянето на парични заеми се оказва изключително печеливш бизнес.
Социалният статус на Фабиан се издига почти толкова бързо, колкото и богатството му.
Сега той е важен човек, към когото се обръща внимание.
По финансовите въпроси самата му дума беше почти откровение.
Златари от други градове започват да се интересуват от бизнес практиките му и един ден го посещават заедно.
Той ги запознава с методите си, но подчертава категорично, че тайната е важно условие.
Ако конспирацията беше разкрита, цялата система можеше да се срути като къщичка от карти.
Затова е решено да се създаде тайно общество.
Всеки златотърсач се връща в своя град и започва да организира собствения си бизнес с
парични заеми според инструкциите на Фабиан.
Междувременно разписките на Фабиан се приемаха също като златните му монети и често се съхраняваха в сейф също като монетите.
Ако търговецът иска да изпрати определено плащане на друг търговец за доставка на стоки, той просто пише
кратка инструкция на Фабиан да преведе парите от неговата сметка в сметката на другия търговец.
Фабиан успя да направи необходимите промени в сметките само за няколко минути.
Тази нова система също става много популярна.
Писмените инструкции за такива безкасови плащания са известни като чекове.
На друга тайна среща Фабиан разкрива нов план на своите златари.
На следващия ден те свикват среща на всички губернатори, които отговарят за отделните части на страната.
Фабиан действа като говорител. "Квитанциите, които издаваме, са много популярни, но понякога те биват копирани от фалшификатори.
Трябва да сложим край на това."
Разтревожени, управителите питат какво могат да направят по въпроса.
Фабиан, разбира се, имаше готов отговор. "Предлагам в бъдеще правителството да се заеме с отпечатването на нови квитанции със
сложен дизайн върху специална хартия, които ще наричаме банкноти.
Ние, златарите, с удоволствие поемаме разходите за отпечатване, защото това ни спестява огромното
количество време, свързано с издаването на разписките."
Управителите не възразяват, тъй като, разбира се, е необходимо да се защити населението от
измамници и печатането на банкноти е разумно решение.
"И още нещо - каза Фабиан, - някои хора са отишли сред златотърсачите и сами си правят златни монети.
Предлагам да бъде приет закон, който да изисква всички златни кюлчета да бъдат предавани под формата на
монети и банкноти срещу съответното възнаграждение."
Това предложение също е прието и правителството отпечатва голям брой нови банкноти.
На всяка банкнота имаше определена дума.
Един талер, пет талера, десет талера и т.н.
Златарите платиха малките разходи по отпечатването.
Тъй като беше много по-лесно да носиш бележките със себе си, беше лесно да убедиш населението.
Въпреки популярността си обаче новите банкноти и монети се използват само за около 10% от всички транзакции.
Статистическите данни показват, че 90% от всички платежни транзакции са извършени чрез чекове и банкови преводи.
Сега Фабиан пристъпва към следващия етап от плана си.
Досега клиентите всъщност му плащаха малка такса, за да пази парите им.
Въпреки това, за да привлече повече пари в трезора, Фабиан предлага на спестителите три процента лихва върху депозитите.
Повечето хора вярваха, че той ще получи само два процента печалба, защото беше известен с това,
че даваше парите им назаем с пет процента лихва.
Между другото, хората изобщо не бяха склонни да поставят под съмнение методите на Фабиан, защото да
получаваш трипроцентна лихва беше много по-добре, отколкото да плащаш допълнително за съхранение.
Благодарение на големия брой спестители управляваните от Фабиан активи нарастват бързо.
И отново дава назаем много по-големи суми, отколкото реално се намират в трезора под формата на банкноти и монети.
На всеки 100 талера в сейфа той даваше назаем на кредитополучателите 200, 300 или
400 талера, а понякога и до 900 талера.
Трябваше само да се увери, че съотношението девет към едно никога няма да бъде надхвърлено, тъй като средно един от
десет клиенти искаше да му бъде изплатен балансът в брой.
Независимо от това Фабиан успява да изиска 45 талера лихва върху 900-те талера книжни пари,
които е дал назаем под формата на обикновени чекове.
Това означава пет процента върху 900 талера.
А Фабиан държеше 45-те талера в лихвите.
Другите златари направиха същото.
Всички те са създали пари от нищото.
Просто с химикалка и начислена лихва на всичкото отгоре.
Разбира се, те не са секли парите сами, а са възлагали на правителството да печата банкноти или да сече монети,
които след това са били раздавани на хората от златарите.
Фабиан покрива само разходите за отпечатване.
Въпреки това, когато отпускаха заеми, те създаваха пари от нищото и начисляваха лихви върху тях.
Повечето хора вярваха, че правителството се грижи за паричното предлагане.
Те също така вярваха, че Фабиан винаги ще даде назаем само парите, които другите са депозирали при него като спестявания.
Единственото странно нещо е, че спестовният влог на никого не е намалявал, когато парите са били давани назаем другаде.
Ако всички се бяха опитали да изтеглят наведнъж сумата по сметката си, измамата щеше да бъде разкрита.
Един ден към Фабиан се приближава замислен бизнесмен.
Според него твърдението за лихви е погрешно.
Всеки път, когато дадат 100 талера назаем, те искат 105 талера в замяна.
Допълнителните 5 талера никога не могат да бъдат платени, защото не съществуват.
Фермерите произвеждат храна, промишлеността - стоки и т.н., но само те произвеждат пари.
Да предположим, че в цялата страна има само двама бизнесмени, които са работодатели на всички останали.
Всеки от тези двамата взема назаем по 100 талера.
Плащаме 90 талера за заплати и разходи и изчисляваме печалба от 10 талера, която отива в собствените ни джобове.
Тогава общата покупателна способност ще бъде 90 плюс 10 талера, умножени по 2, т.е. 200 талера.
Но за да им платим, ще трябва да продадем всичките си продукти за 210 талера.
Ако единият от нас действително успее да продаде целия си запас от стоки за 105 талера,
другият може да спечели най-много 95 талера.
Освен това той няма да може да продаде някои от стоките си, защото няма пари да ги купи.
Той все още им дължи 10 талера и може да ги върне само като вземе още пари назаем.
Следователно системата е невъзможна.
Мъжът продължи.
Очевидно трябваше да пуснат в обръщение 105 талера, 100 за мен и 5 за себе си.
Тогава 105 талера ще бъдат в обращение и дългът ще може да бъде изплатен.
Фабиан слушаше мълчаливо и накрая отговори.
Икономиката е много сложна област, скъпа моя.
Този проблем изисква многогодишно проучване.
Аз ще обърна необходимото внимание на тези въпроси, а вие ще се заемете с вашите.
Трябва да работите по-ефективно, да увеличите производството, да намалите разходите и да станете по-добър бизнесмен.
Ще се радвам да ви помогна по всяко време.
Посетителят продължи пътя си недоволен.
Нещо не беше наред тук.
В методите на Фабиан имаше нещо фундаментално сбъркано.
И умело избягваше въпросите.
Но Фабиан беше смятан за експерт и всякакви възражения щяха да бъдат безполезни.
В края на краищата икономиката изглеждаше в подем, а страната преживяваше огромен подем.
За да покрият лихвите по взетите назаем пари, търговците трябваше да увеличат цените си.
След това служителите се оплакват, че заплатите им са твърде ниски.
Работодателите обаче не искат да плащат по-високи заплати.
Те се позовават на риска от банкрут.
На земеделските стопани не се заплащаше подобаващо за продукцията им.
А много домакини се оплакват от прекалено скъпата храна.
В крайна сметка се стигна до стачки.
Непознато досега явление.
Все повече и повече хора са засегнати от бедност.
И дори приятелите или роднините не разполагаха със средства, за да им помогнат.
Реалното богатство на страната беше до голяма степен забравено.
Плодородните почви, големите гори, минералните ресурси и добитъкът.
Всичко се въртеше около парите.
Това на пръв поглед е върховното благо, което винаги е било в недостиг.
Но никой не постави под въпрос системата.
Смяташе се, че правителството контролира всички тези механизми.
Няколко души успяха да обединят излишъците си и да създадат безплатни кредитни или финансови институции.
Това би могло да донесе 6 % или повече лихва, което очевидно надвишаваше офертата на Фабиан за лихва от 3 %.
Тези свободни дружества обаче можеха да отпускат заеми само за пари, които действително бяха тяхна собственост.
За разлика от Фабиан, те не бяха надарени със странната сила да създават пари от нищото,
като просто ги записват в книгите с химикалка.
Тези независими финансови институции дразнеха Фабиан и неговите приближени.
Затова те бързо създават своя собствена.
По-голямата част от конкуренцията беше изкупена, преди да успее да се развие.
За много кратко време всички финансови институции бяха в тяхно владение или под техен контрол.
Общата икономическа ситуация продължи да се влошава.
Работниците смятат, че шефовете им печелят твърде много.
От друга страна, работодателите смятат, че работната им сила е мързелива и неефективна.
Всички се обвиняваха един друг.
Управителите също не успяха да намерят решение.
Освен това изглеждаше, че проблемът с бедността трябва да бъде решен на първо място.
Въведени са социални програми и всеки жител е задължен по закон да прави вноски.
Това от своя страна разгневи гражданите, които все още се придържаха към старомодната идея, че съседите
трябва да си помагат доброволно в извънредни ситуации.
Тези такси не са нищо повече от узаконен грабеж - казват хората.
Всичко, което се отнема от индивида против волята му, независимо от целта, е равносилно на кражба.
Но всеки сам се чувстваше безсилен и се страхуваше от присъдата, която можеше да бъде наложена за неплащане на данъци и мита.
Въпреки че социалните програми осигуриха краткосрочно облекчение, те не бяха в състояние да решат проблемите.
Напротив, скоро те се завръщат в по-голям брой, а с тях и нуждата от повече пари.
Социалните разходи достигнаха главозамайващи размери, а скъпоструващият административен апарат също излезе извън контрол.
Повечето членове на правителството бяха достойни хора с честни досиета.
Те не искаха да натоварват своите съграждани с допълнителни разходи.
Затова се прибягва до крайната мярка - да се заемат липсващите пари от Фабиан и неговите приближени.
Те обаче нямаха представа как ще изплатят тези облигации.
Родителите вече не могат да си позволят да плащат на учителите на децата си.
Те вече не можеха да си позволят и лекарите.
Дори транспортните компании фалираха.
Просто нямаше повече пари.
Стъпка по стъпка правителството беше принудено да поеме и управлява всички тези функции.
Учителите, лекарите и много други професионални групи станаха държавни служители и работници в публичния сектор.
При тези обстоятелства само малцина все още изпитват удовлетворение от работата си.
Те получават прилични заплати, но губят своята независимост и идентичност.
Всеки беше просто колелце в една гигантска машина.
Нямаше място за лична инициатива, а професионалните постижения почти не се признаваха.
Заплатите и възнагражденията са почти фиксирани, а повишенията се дават само при пенсиониране или смърт на началник.
Отчаяни, владетелите отново решават да потърсят съвет от Фабиан.
Смятаха, че е изключително умен и винаги намира най-доброто решение на финансовите проблеми.
Той изслушваше всички техни проблеми, мислеше и говореше.
Много хора не могат да се справят със собствените си проблеми.
Те са зависими от някой друг, който да се намеси и да реши проблемите вместо тях.
Сигурен съм, че всички сте съгласни, че на повечето хора трябва да се признае правото на
щастие и задоволяване на основните им нужди.
В края на краищата ние представляваме първостепенния принцип, че всички хора са равни.
За да се постигне равновесие, излишъкът от богатството на богатите трябва да се изземе, за да се предостави на бедните.
Няма друг начин.
Трябва да се въведе система на диференцирано данъчно облагане.
Колкото повече имате, толкова повече трябва да плащате.
Облагайте всеки според възможностите му и давайте на всеки според нуждите му.
Например училищата и болниците трябва да са достъпни безплатно за хората в неравностойно финансово положение.
Той им изнесе дълга проповед за високопарни идеали и завърши с думите: И моля ви, не забравяйте, че ми дължите пари.
Вземате го назаем от доста дълго време насам.
Мога да ви удовлетворя, като отложа изплащането, но поне ще трябва да ми плащате лихвите.
Никой не поставя под съмнение философията на Фабиан.
Правителството всъщност въвежда прогресивен данък върху доходите.
Колкото повече печели някой, толкова по-висок е процентът, след който се облага с данък.
Никой не харесваше данъка върху доходите, но всички го плащаха, защото иначе щяха да отидат в затвора.
Търговците отново бяха принудени да повишат цените си.
И отново работниците поискаха по-високи заплати.
В резултат на това много предприемачи трябваше да заменят част от работната си сила с машини или да фалират.
Това, разбира се, доведе до увеличаване на безработицата, което накара правителството да въведе допълнителни
модели за социално подпомагане и обезщетения за безработица.
Правителството въведе тарифи, субсидии и други защитни мерки, за да спаси различни отрасли от срив и да запази работни места.
Тук-там хората започнаха да се питат дали целта на производството е действително да
произвежда стоки или само да осигурява работни места.
Тъй като ситуацията продължи да се влошава, правителството се опита да поддържа известна стабилност
чрез контрол на заплатите и цените и сложни регулации.
Данъчните органи трябваше да бъдат укрепени чрез ДДС и всички видове налози.
Веднъж някой открил, че по пътя си от комбайна до домакинята един хляб е натоварен с над 50 различни данъка.
Сега настъпи часът на експертите, които понякога се издигаха до кабинета, но в повечето случаи заседаваха в
непрозрачни комисии и можеха само да представят безсмислени документи година след година.
В най-добрия случай те препоръчаха по-нататъшно преструктуриране на данъчната система.
Но общият размер на данъците и митата продължава да нараства непрекъснато.
Фабиан безмилостно изискваше да му се даде интерес.
Това перо поглъща все по-голяма част от данъчните приходи.
Това доведе до появата на напълно нова форма на политика, а именно партийната политика.
Хората спореха помежду си за това коя партия може да реши най-добре проблемите.
Хората обсъждаха личности и идеологии, хвърляха си етикети един на друг и вдигаха голям шум
за всичко друго, но не и за същинския проблем.
Сред ръководните органи се разнесе тихо отчаяние.
В крайна сметка се стигна дотам, че в един град размерът на дължимите лихви надхвърли размера на получените доходи.
Размерът на неплатените лихви нараства в цялата страна и вече се начисляват лихви и
върху просрочените лихви, т.нар. сложни лихви.
Това позволи на Фабиан и неговите приближени постепенно да завладеят конкретното богатство на страната,
било то чрез прехвърляне на собствеността или увеличаване на контрола в надзорните съвети.
Но контролът все още не беше всеобхватен.
Тайните съюзници знаеха, че ще бъдат в безопасност на седлото само когато държат всеки един човек напълно под контрол.
Навсякъде липсваха пари.
Много хора бяха безработни и обеднели.
Социалните системи не можели да се грижат за всички, затова хората постепенно се разбунтували.
Фабиан убеждава правителството да убие с един куршум два заека.
На първо място, войната е най-добрият начин да се обединят хората в борбата срещу общ външен враг.
И второ, това е и най-добрият начин за изплащане на вътрешния държавен дълг, а именно чрез
експлоатация на други държави след победата.
За да задвижи военната машина, Фабиан построява фабрики, дава на собствениците им пари, за да произвеждат бомби,
отпуска заеми на военните и накрая отпуска на жертвите високолихвени заеми за мащабното възстановяване.
Това беше последвано от допълнителни щедри заеми в областта на икономическото развитие.
Тази система, с всичките си последици, е толкова успешна, че много страни в света изведнъж не само имат външни дългове, а именно
към Фабиан, но и са въвлечени в някакъв вид въоръжен конфликт.
Фабиан гарантираше, че винаги ще има баланс на силите, така че всяка страна да може да
бъде принудена да воюва срещу всяка друга.
Това изглеждаше подходящо за Фабиан, например когато някоя страна пренебрегваше предложенията на Фабиан, не
успяваше да изплати дълговете си или искаше да въведе нова парична система, независима от Фабиан.
Фабиан винаги е финансирал нападнатата страна, обикновено чрез подставени лица, подставени организации или тайни
служби, така че войната да продължи възможно най-дълго и от възстановяването да се спечели възможно най-много.
След това изплаща заемите си, като ограбва инфраструктурата и природните ресурси на завладяната страна.
Повечето съграждани, които се бунтуваха срещу коварната система, можеха да бъдат заглушени, като им се
оказваше икономически натиск или просто им се присмиваха.
За тази цел Фабиан и приближените му изкупуват повечето вестници, телевизии и
радиостанции и назначават подбрани от тях ръководители.
Много от тези медийни оператори наистина се опитваха да направят света по-добър, но изобщо не осъзнаваха как бяха експлоатирани.
Решенията, които те разпространяваха, винаги се отнасяха само до симптомите, без да се занимават с първопричината за проблема.
Имаше различни вестници и списания.
Някои от тях са за лявото крило, други - за дясното, трети - за либералния център, както и
списания за работниците, а други - за предприемачите.
Беше ви позволено да четете и пишете каквото искате, но само докато не се опитате да стигнете до същината на проблема.
Големият план на Фабиан е на път да бъде завършен.
Цялата страна, и не само тя, му е много задължена.
Чрез образователната система и средствата за масова информация той не само доминира в
съзнанието на хората, но дори и в техните умове.
Това, което населението мисли и вярва, в крайна сметка е изцяло в ръцете на Фабиан.
Ако един човек разполага с много повече пари, отколкото би могъл да похарчи за личните си удоволствия,
какво специално удоволствие може да получи от света?
За самопровъзгласилия се елит има ясен отговор на този въпрос.
Силата.
Голата, необуздана власт над други хора.
Идеалистите бяха много умело поставени в медиите и в политиката и по този начин всъщност бяха обезвредени.
Но истинските маниаци на тема контрол с манталитет на специални владетели, които Фабиан търсеше, той
откри в наркоманите на властта от финансовите династии.
Повечето от бившите златари бяха развили такъв манталитет.
Прекомерното им богатство вече не ги задоволявало.
Търсеха тръпката от новото предизвикателство.
Властта над масите беше върховната игра.
Тези хора смятаха, че превъзхождат всички останали.
Да управляваме е наше право и наш дълг.
Масите не знаят какво е добро за тях.
Трябва да ги съберете и да ги насочите.
От друга страна, ние сме родени, за да управляваме.
Фабиан и приближените му контролират множество банки в града и провинцията.
Те може да са били частни компании с различни собственици, но въпреки очевидната
конкуренция са работили в тясно сътрудничество.
Централната банка е създадена с благословията на държавата, а нейната основа дори не се основава на собствения ѝ капитал.
Не, и тук създаването на пари се основаваше на факта, че спестовните влогове на хората бяха дебитирани.
Дълг, където и да погледнете.
За външния свят този резервен център създаваше впечатлението, че регулира паричното предлагане по сериозен
начин и по някакъв начин въплъщава правителствена функция.
Но колкото и да е странно, в борда на тази централна банка никога не е влизал избран
представител на правителството или висш държавен служител.
Правителството вече не вземаше заеми директно от Фабиан, а можеше да се обърне към централната банка, като данъчните
приходи за следващата година бяха обезпечение за заемите.
Това е в съответствие с плана на Фабиан, който иска да отклони подозренията от собствената си личност
и вместо това да прокара правителствена процедура.
На заден план, разбира се, той държеше всички струни в ръката си.
Непрекият контрол на Фабиан върху държавните дела е толкова перфектен, че веднъж той си позволява да се похвали.
"Ако контролирам парите на една държава, не ме интересува кой създава законите."
Нямаше значение коя партия е на власт, защото Фабиан контролираше парите, финансите, кръвта на нацията.
Правителството получава парите, но за всеки допълнителен заем се начислява лихва.
Все по-големи суми се вливаха във всякакви социални придобивки, а правителството едва успяваше да
плаща лихвите, камо ли да погасява главния дълг.
От време на време някой питаше: "Ако парите са система, създадена от човека, то със сигурност могат да бъдат адаптирани към нуждите
на хората, така че да им служат, а не да ги владеят, нали?"
Но хора от този калибър се срещаха все по-рядко, а гласовете им бяха заглушени от адския шум, предизвикан
от вечното търсене на липсващите пет талера за лихвите.
Правителствата, а с тях и партийните цветове, идваха и си отиваха.
Черни, червени, жълти, зелени, но принципът остава същият.
Независимо кое правителство е на власт, година след година крайната цел на Фабиан се приближава все повече.
Човешките закони бяха без значение.
Те бяха облагани с данъци ad nauseam.
Платежоспособността им беше на привършване.
Сега беше дошъл моментът за последния голям ход на Фабиан.
Десет процента от всички пари все още бяха в обращение под формата на монети и банкноти.
С парите в джоба си хората все още имаха известен контрол върху собствения си живот.
Този последен бастион на личната свобода на действие трябваше да бъде премахнат, без да предизвиква подозрения.
Може да се твърди, че това е въпрос на сигурност.
Чекове не се приемаха извън собствената общност на компанията.
Хората не искаха да носят пари в брой, когато пътуват.
Ето защо в тази област е добре дошло едно по-удобно решение.
Разбира се, Фабиан отново имаше правилната идея.
Неговата организация издава на всеки пластмасова карта с името на притежателя, снимка и идентификационен номер.
Трябваше само да представите тази карта при пазаруване.
Собствениците на магазини се свързват с централния компютър и проверяват кредита, след което клиентът
може да пазарува по свое усмотрение до определена сума.
Кредитната карта става още по-привлекателна за клиента поради факта, че не се начислява
лихва върху погасителните вноски в края на месеца.
От друга страна, бизнесмените имаха много по-големи разходи, които на свой ред трябваше да се добавят към цената на крайните
продукти и по този начин да се прехвърлят върху клиента.
Фабиан и приятелите му се радват на все по-добра репутация.
Всъщност те са смятани за стълбове на обществото.
Нейните изявления по финансови и икономически въпроси се приемаха почти като религиозна догма.
Многобройни малки компании се сринаха под постоянно нарастващата тежест на данъците и митата.
Бяха въведени специални разрешения за всички видове техники и процедури, така че останалите
компании едва успяваха да се задържат над водата.
Фабиан притежава или контролира всички големи компании, всяка от които има стотици дъщерни дружества.
Конкуренцията между тези големи компании беше чисто привидно явление.
В крайна сметка всички конкуренти бяха изтласкани от пазара.
Същата съдба сполетя водопроводчиците, автомонтьорите, електротехниците и повечето
други ръчни складове и малки предприятия.
Те бяха погълнати от големите корпорации на Фабиан, които бяха защитени от правителството.
Тогава Фабиан се обявява за окончателното премахване на монетите и книжните пари.
Така че вече не можеше да има нито една компания или човек, който да се справя без
кредитни карти и вездесъщата компютърна система.
В случай че някой изгуби кредитната си карта, Фабиан планира да татуира идентификационния номер на ръката на
всеки гражданин, за да може да бъде разчетен под специална светлина и предаден на компютър.
Защото без такова доказателство за самоличност никой не би могъл да купува или продава нищо.
Всеки компютър ще бъде свързан с гигантски централен компютър, в който ще се съхранява цялата информация за всеки отделен човек.
Така че Фабиан щеше да знае всичко за всички.
След като това бъде постигнато, той ще има пълен контрол над всички хора в страната, а освен това и над всички хора по света.
Вече има решения и възможни пътища за излизане от тази бъркотия.
Бихме искали да благодарим на всички, които допринесоха за успеха на този филм: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de