Hromadné kopírování tohoto DVD je výslovně žádoucí; co největší rozšíření je deklarovaným
cílem vydavatelů. S pozdravem, Neue Impulse e.V.
Následující film ukazuje skutečný vývoj našich peněz a chyby v měnovém systému.
Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi a osobami není náhodná ani neúmyslná.
Neue Impulse e.V. vystavuje
s laskavou podporou secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
produkce Michaela Kenta
Příběh o zlatníkovi Fabiánovi
Proč všude chybí peníze
Dejte mi svět plus 5 % nebo
podle textu Larryho Hannigana
Kresby Ralf Alex Fichtner
Přednášející Kai Taschner
Režie a animace: Christoph Lehmann
Fabian byl vnitřně vzrušený, když si nacvičoval projev, který měl příští den přednést před velkým davem.
Vždy usiloval o moc a prestiž.
Nyní se mu jeho sen brzy splní.
Fabián byl řemeslník, který pracoval se zlatem a stříbrem, vyráběl šperky a ozdoby, ale
už se mu nelíbilo, že se musí živit prací.
Hledal přitažlivost neobvyklého, výzvu.
A nyní se měl jeho velký plán uskutečnit.
Po celé generace byla přímá výměna zboží běžným způsobem obchodování.
Ti, kteří museli živit rodinu, se o to starali buď výhradně pěstováním vlastních plodin a chovem
vlastních zvířat, nebo se specializovali na určité řemeslo.
Přebytek z vlastní produkce byl vyměněn za přebytek ostatních.
Náměstí bylo živým centrem společenského života.
Navzdory prachu a hluku se pestrý ruch těšil všeobecné oblibě, protože bylo stále co nového a zajímavého poslouchat.
V poslední době se však zdá, že třenice a spory narůstají.
Proč na to plýtvat tolika slovy?
Bylo načase nastavit lepší systém.
Dosud byli lidé většinou v dobré náladě a užívali si plodů své práce.
Forma vlády byla velmi jednoduchá.
V každé obci byla zvolena občanská rada, jejímž úkolem bylo zajišťovat a garantovat svobody a práva jednotlivce.
Nikdo nesměl být nucen dělat cokoli proti své vůli, ať už na popud jednotlivce nebo skupiny.
To byl jediný účel vlády a každý zvolený starosta byl ochotně podporován svou obcí.
Den trhu však přinesl některé problémy, které nebylo snadné vyřešit.
Jakou hodnotu měl nůž?
Mělo by se za něj platit jedním nebo dvěma koši obilí?
Měla kráva větší cenu než vůz?
Kde bylo měřítko?
Nikdo si nedokázal představit lepší systém.
Fabian lidem řekl, že mám řešení našich problémů s výměnným obchodem.
Na velké shromáždění byli pozváni všichni občané.
Na náměstí se shromáždil obrovský dav lidí.
Fabian vysvětlil svůj nový systém, který nazval peníze.
Protože to znělo velmi slibně, lidé se ho zvědavě ptali, jak byl přechod na euro řešen.
Zlato, které obvykle používám k výrobě šperků, je velmi vzácný kov, řekl.
Nerezaví, nemění barvu a má neomezenou trvanlivost.
Vyrobím tedy několik mincí ze zlata a každou minci nazvu tolar.
Vysvětlil posluchačům, že hodnota tolaru se brzy stabilizuje a že používání peněz jako prostředku
směny bude mnohem praktičtější než přímá směna zboží.
Jeden z členů Občanské rady poznamenal, že někteří lidé by mohli zlato snadno těžit sami a vyrábět z něj mince.
Fabian už měl odpověď.
To by bylo špatně.
Jako platební prostředek jsou samozřejmě přijímány pouze mince schválené vládou.
Pro zajištění bezpečnosti je vyražena pečeť.
Publikum to považovalo za docela věrohodné a navrhlo, aby každý zpočátku dostal stejný počet mincí.
Svíčkař se však vmísil do hovoru: "Mám právo na většinu tolarů, protože všichni používají moje svíčky.
V žádném případě, křičel jeden z farmářů, protože bez jídla by všichni umřeli hlady.
Většinu tolarů by určitě měli dostat zemědělci.
To zpočátku vedlo ke všeobecné hádce.
Fabian nechal lidi, aby se mezi sebou chvíli dohadovali, a nakonec přišel s úžasným řešením.
Protože se nemůžete dohodnout, navrhuji, abyste si nejprve ode mne vzali všechny tolary, které potřebujete.
Teoreticky není stanovena horní hranice, ale musíte být samozřejmě schopni mi částku splatit.
Čím více tolarů ode mě dostanete, tím více budete muset po roce vrátit.
Dobře, řekli spoluobčané, a co z toho máte vy?
Protože vám poskytuji službu, vysvětlil Fabian, totiž dodávku peněz, mám nárok na odměnu.
Řekněme, že za každých 100 tolarů, které vám dám, dostanu zpět 100 plus 5 tolarů za každý rok dluhu.
Těchto 5 tolarů navíc je můj poplatek za půjčku a tento poplatek za půjčku chceme nazývat úrok.
Zdálo se, že jiná cesta neexistuje a 5 % se zdálo být skromnou poptávkou.
Přijďte příští pátek a začneme.
Fabian neztrácel čas a několik následujících dní a nocí strávil výrobou mincí.
O týden později stáli lidé před jeho obchodem frontu.
Po kontrole a schválení mincí občanskou radou si první občané vypůjčili první tolary.
Někteří chtěli původně jen pár tolarů, aby si vyzkoušeli neznámý systém.
Nové platidlo se brzy stalo tak oblíbeným, že se hodnota všeho začala oceňovat ve zlatých mincích nebo tolarech.
Tato alokace hodnoty byla cenou výrobku a cena se odvíjela především od práce, která byla vynaložena na jeho výrobu.
Pokud bylo zapotřebí hodně práce, byla požadována vysoká cena.
Věci, které se daly vyrobit téměř bez námahy, však byly levné.
V jednom z měst v zemi žil muž jménem Alban.
Byl jediným hodinářem.
Jeho zákazníci byli ochotni za hodinky zaplatit vysokou cenu.
Pak se ale objevil jiný muž, který také vyráběl hodinky a nabízel je za nižší cenu, aby zvýšil svůj odbyt.
Alban byl nucen snížit ceny, aby nepřišel o všechny zákazníky a nepřešel k levnějším konkurentům.
Ceny se brzy vyrovnaly na zákaznicky příznivé úrovni, protože oba hodináři se snažili
poskytovat co nejlepší kvalitu za co nejnižší cenu.
Byla to skutečná a poctivá volná soutěž.
Stejný princip se brzy uplatnil ve všech odvětvích.
Stavebnictví, doprava, zemědělství, dokonce i účetní a všechny ostatní profese.
Zákazníci měli možnost volného výběru a rozhodli se pro nejlepší nabídku podle vlastního uvážení.
Neexistovala žádná umělá ochranná opatření, jako jsou úlevy nebo cla, která by bránila vstupu dalších osob do podnikání.
Životní úroveň se zvýšila a nakonec se všichni divili, jak bylo možné žít před zavedením peněz.
Na konci roku Fabian navštívil všechny lidi, kteří mu dlužili peníze.
Někteří nyní vlastnili více, než si vypůjčili, ale to také znamenalo, že jiní nyní měli méně,
protože do oběhu byl dán jen určitý počet mincí.
Kdo vydělal přebytek, vrátil 100 tolarů plus 5 tolarů úroku, ale často si musel znovu půjčit peníze, aby se udržel v podnikání.
Všichni ostatní si poprvé uvědomili, že jsou zadluženi.
Než jim Fabian znovu půjčil peníze, zastavil majetek těchto lidí, aby zajistil své pohledávky.
Nyní byli dlužníci nejen zadluženi, ale také zastavili své domy, a tak se rychle vydali hledat
chybějících 5 tolarů, které bylo tak neuvěřitelně těžké najít.
Nikdo si neuvědomoval, že společnost jako celek se z této dluhové pasti nikdy nedostane, protože i kdyby byly splaceny
všechny tolary původně vyrobené a uvedené do oběhu, stále by na každých 100 tolarů chybělo 5 tolarů úroků ročně.
Nikdo kromě Fabiana si neuvědomil, že úroky nemohou být nikdy vyplaceny, protože dodatečný
počet požadovaných mincí nebyl nikdy vyroben.
Bylo naprosto nevyhnutelné, že se někteří lidé brzy ocitnou v platební neschopnosti.
V zadní části své dílny měl Fabian trezor, kam zákazníci rádi odkládali své mince do úschovy.
Účtoval si malý poplatek v závislosti na množství peněz a době uložení.
Majitel obdržel stvrzenky o složených zálohách.
Při velkých nákupech bylo zdlouhavé nosit s sebou spoustu zlatých mincí, a tak se postupně stalo zvykem platit
místo mincí jednou nebo více Fabiánovými stvrzenkami, které odpovídaly hodnotě zakoupeného zboží.
Majitelé obchodů přijímali stvrzenky jako důvěryhodný platební prostředek, protože je mohli
kdykoli odnést Fabiánovi a dostat za ně zlaté mince.
Stvrzenky putovaly z ruky do ruky, aniž by se zlato samotné muselo přemisťovat.
Na Fabianovy účtenky se spoléhalo stejně jako na samotné zlaté mince.
Fabián si brzy uvědomil, že si pro zlaté mince opravdu málokdo přišel.
A tak si pomyslel: "Mám teď tolik zlata a ještě se živím v potu tváře jako řemeslník.
To je nesmysl.
Vždyť desítky lidí by mi platily úroky, kdyby mohli používat zlato, které se tu jen tak povaluje a málokdo se o něj přihlásí.
Řekl si, že má pravdu, zlato mi sice nepatří, ale je v mém vlastnictví, a to je to jediné, na čem záleží.
Proč bych měl stále vyrábět mince, když mohu použít některé mince ze svého trezoru?
Začal tedy půjčovat zlaté mince, které už měl uložené.
Zpočátku jen trochu a velmi opatrně, ale postupně stále odvážněji.
Jednoho dne obdržel Fabian velkou poptávku po půjčce.
Navrhl zákazníkovi, proč si neotevřeme účet na vaše jméno, místo abychom vám všechny mince převáželi.
Jednoduše vám vystavím odpovídající počet účtenek.
Dlužník souhlasil a odešel s hromadou stvrzenek.
Dostal značnou půjčku, a přesto zlato zůstalo v trezoru.
Když zákazník odešel, Fabian se usmíval, protože se mu podařilo sníst dort a ještě si ho nechat.
Mohl půjčovat zlato a stále ho držet ve svém vlastnictví.
Přátelé, známí a cizí lidé, dokonce i nepřátelé, potřebovali peníze na své podnikání, a pokud mohli poskytnout zástavu,
neexistoval žádný limit pro částku, kterou mohli půjčit.
Fabian byl schopen půjčit několikanásobek peněz uložených ve svém trezoru, jehož nebyl ani
vlastníkem, a to pouhým vystavením stvrzenek.
A vše bylo v pořádku, dokud skuteční majitelé nepožadovali své zlato zpět a dokud byla zachována důvěra lidí.
Ve velké účetní knize vedl přesné záznamy o debetech a kreditech jednotlivých zákazníků.
Půjčování peněz se ukázalo jako mimořádně výnosný obchod.
Fabiánovo společenské postavení stoupalo téměř stejně rychle jako jeho bohatství.
Nyní byl důležitým mužem, ke kterému se vzhlíželo.
Ve finančních záležitostech bylo jeho pouhé slovo téměř zjevením.
O jeho obchodní praktiky se začali zajímat zlatníci z jiných měst a jednoho dne ho společně navštívili.
Seznámil je se svými metodami, ale důrazně zdůraznil, že základním předpokladem je utajení.
Kdyby se toto spiknutí odhalilo, celý systém by se mohl zhroutit jako domeček z karet.
Proto bylo rozhodnuto založit tajnou společnost.
Každý zlatník se vrátil do svého města a podle Fabiánových pokynů začal organizovat vlastní půjčování peněz.
Fabiánovy stvrzenky byly přijímány stejně jako jeho zlaté mince a často byly uloženy v trezoru stejně jako mince.
Pokud chtěl obchodník poslat určitou platbu jinému obchodníkovi za dodávku zboží, jednoduše napsal Fabianovi krátký pokyn,
aby převedl peníze z jeho účtu na účet druhého obchodníka.
Fabian dokázal provést potřebné změny v účtech během několika minut.
Tento nový systém se stal také velmi oblíbeným.
Písemné příkazy k těmto bezhotovostním platbám se nazývaly šeky.
Na další tajné schůzce odhalil Fabian svým zlatníkům nový plán.
Druhý den svolali schůzku všech guvernérů, kteří měli na starosti jednotlivé části země.
Fabian působil jako mluvčí. "Účtenky, které vydáváme, jsou velmi oblíbené, ale občas se stává, že je padělatelé okopírují.
Musíme tomu učinit přítrž."
Zděšení guvernéři se ptali, co s tím mohou dělat.
Fabian měl samozřejmě připravenou odpověď. "Navrhuji, aby se vláda v budoucnu ujala tisku nových stvrzenek se složitými
vzory na speciálním papíře, kterému budeme říkat bankovky.
My, zlatníci, rádi hradíme náklady na tisk, protože nám to ušetří obrovské množství času spojeného s vydáváním stvrzenek."
Guvernéři neměli další námitky, protože bylo samozřejmě nutné chránit obyvatelstvo před
podvodníky a tisk bankovek byl rozumným řešením.
"A pak ještě něco," řekl Fabian, "někteří lidé se vydali mezi zlatokopy a vyrábějí si vlastní zlaté mince.
Navrhuji, aby byl přijat zákon, podle něhož by se všechny zlaté nugety odevzdávaly ve
formě mincí a bankovek za odpovídající odměnu."
I tento návrh byl přijat a vláda vytiskla velké množství nových bankovek.
Na každé bankovce bylo určité slovo.
Jeden tolar, pět tolarů, deset tolarů atd.
Zlatníci zaplatili malé náklady na tisk.
Protože bylo mnohem snazší nosit bankovky s sebou, bylo snadné přesvědčit obyvatelstvo.
Navzdory své popularitě se však nové bankovky a mince používaly pouze pro přibližně deset procent všech transakcí.
Statistiky ukázaly, že 90 % všech platebních transakcí bylo provedeno šekem a bankovním převodem.
Fabian nyní zahájil další fázi svého plánu.
Až doposud mu zákazníci platili malý poplatek za to, že jejich peníze budou v bezpečí.
Aby však Fabian získal do trezoru více peněz, nabídl střadatelům tříprocentní úrok z úspor.
Většina lidí věřila, že vydělá jen dvě procenta, protože byl známý tím, že jim půjčoval peníze na pětiprocentní úrok.
Mimochodem, lidé neměli tendenci Fabianovy metody vůbec zpochybňovat, protože získat tříprocentní
úrok bylo mnohem lepší než platit navíc za skladování.
Díky velkému počtu střadatelů rychle rostl objem spravovaných aktiv společnosti Fabian.
A opět půjčoval mnohem větší částky, než jaké byly ve skutečnosti v trezoru v podobě bankovek a mincí.
Za každých 100 tolarů v hotovosti v trezoru půjčil dlužníkům 200, 300 nebo 400 tolarů, někdy dokonce až 900 tolarů.
Musel jen zajistit, aby poměr devět ku jedné nebyl nikdy překročen, protože v průměru každý desátý
zákazník chtěl, aby mu byl zůstatek vyplacen v hotovosti.
Přesto si Fabian mohl nárokovat celých 45 tolarů na úrocích z 900 tolarů v zaknihovaných
penězích, které půjčil formou jednoduchých šeků.
To znamená pět procent z 900 tolarů.
A Fabian si ponechal 45 tolarů na úrocích.
Ostatní zlatníci udělali totéž.
Všichni vytvořili peníze z ničeho.
Jednoduše plnicím perem a k tomu si naúčtoval úroky.
Peníze samozřejmě nerazili sami, ale nechali vládu tisknout bankovky nebo razit mince, které pak zlatníci rozdávali lidem.
Fabian hradil pouze náklady na tisk.
Přesto při poskytování půjček vytvářeli peníze z ničeho a také z nich účtovali úroky.
Většina lidí věřila, že vláda se stará o peněžní zásobu.
Věřili také, že Fabian půjčuje pouze peníze, které si u něj ostatní uložili jako úspory.
Zvláštní je pouze to, že se nikomu nikdy nesnížil vklad úspor, když se peníze půjčily jinam.
Kdyby se všichni pokusili vybrat zůstatek na účtu najednou, podvod by byl odhalen.
Jednoho dne se na Fabiana obrátil pozorný obchodník.
Tvrzení o úrocích je podle něj nesprávné.
Pokaždé, když půjčí 100 tolarů, požadují za to 105 tolarů.
Těch 5 tolarů navíc nemůže být nikdy vyplaceno, protože neexistují.
Zemědělci produkují potraviny, průmysl vyrábí zboží atd., ale pouze oni produkují peníze.
Předpokládejme, že v celé zemi jsou pouze dva podnikatelé, kteří fungují jako zaměstnavatelé pro všechny ostatní.
Každý z nich si půjčí 100 tolarů.
Platíme 90 tolarů na mzdy a výdaje a počítáme se ziskem 10 tolarů, který jde do našich kapes.
Celková kupní síla by pak byla 90 plus 10 tolarů krát 2, tj. 200 tolarů.
Ale abychom jim mohli zaplatit, museli bychom prodat všechny naše výrobky za 210 tolarů.
Pokud se jednomu z nás skutečně podaří prodat celou zásobu zboží za 105 tolarů, druhý může vydělat maximálně 95 tolarů.
Kromě toho nebude moci prodat některé své zboží, protože mu nezbudou peníze na jeho nákup.
Stále jim bude dlužit 10 tolarů a může jim je splatit pouze tak, že si půjčí další peníze.
Systém je tedy nemožný.
Muž pokračoval.
Zřejmě měli dát do oběhu 105 tolarů, 100 pro mě a 5 na vlastní útratu.
Pak by bylo v oběhu 105 tolarů a dluh by mohl být splacen.
Fabian mlčky naslouchal a nakonec odpověděl.
Ekonomie je velmi složitý obor, drahá.
Tento problém vyžaduje mnohaleté studium.
Těmto záležitostem budu věnovat náležitou pozornost, zatímco vy se prosím věnujte těm svým.
Potřebujete pracovat efektivněji, zvýšit produkci, snížit náklady a stát se lepším podnikatelem.
Rád vám kdykoli pomohu.
Návštěvník se nespokojeně vydal na cestu.
Něco tu bylo špatně.
Ve Fabianových metodách bylo něco zásadně špatně.
A obratně se vyhýbal otázkám.
Fabian byl však všeobecně považován za odborníka a jakékoli námitky by byly zbytečné.
Koneckonců se zdálo, že ekonomika vzkvétá a země zažívá obrovský vzestup.
Aby pokryli úroky z vypůjčených peněz, museli obchodníci zvýšit ceny.
Zaměstnanci si pak stěžovali, že jejich mzdy jsou příliš nízké.
Zaměstnavatelé však nechtěli platit vyšší mzdy.
Odvolávali se na riziko úpadku.
Zemědělci nedostávali za svou produkci řádně zaplaceno.
A mnoho hospodyněk si stěžovalo na příliš drahé jídlo.
Nakonec došlo ke stávkám.
Dosud neznámý jev.
Stále více lidí bylo také postiženo chudobou.
A ani přátelé nebo příbuzní neměli prostředky, aby jim pomohli.
Na skutečné bohatství země se do značné míry zapomnělo.
Úrodná půda, rozsáhlé lesy, nerostné suroviny a hospodářská zvířata.
Vše se točilo kolem peněz.
Toto zdánlivě nejvyšší dobro, kterého byl vždy nedostatek.
Nikdo však systém nezpochybnil.
Věřilo se, že vláda má všechny tyto mechanismy pod kontrolou.
Několik lidí dokázalo spojit své přebytky a založit bezplatné úvěrové nebo finanční instituce.
To by mohlo přinést úrok 6 % nebo více, což jasně převyšovalo Fabianovu nabídku úroku 3 %.
Tyto svobodné společnosti však mohly půjčovat pouze peníze, které byly skutečně jejich majetkem.
Na rozdíl od Fabiána nebyli obdařeni zvláštní mocí vytvářet peníze ze vzduchu pouhým zápisem do knih plnicím perem.
Tyto nezávislé finanční instituce dráždily Fabiana a jeho kumpány.
Proto si rychle založili vlastní.
Většina konkurence byla skoupena dříve, než stačila vykvést.
Ve velmi krátké době se všechny finanční instituce dostaly do jejich rukou nebo pod jejich kontrolu.
Celková hospodářská situace se nadále zhoršovala.
Dělníci si mysleli, že jejich šéfové vydělávají příliš mnoho.
Na druhé straně zaměstnavatelé považovali svou pracovní sílu za línou a nevýkonnou.
Všichni se navzájem obviňovali.
Řešení se nepodařilo najít ani guvernérům.
Navíc se zdálo, že je třeba řešit především problém chudoby.
Byly zavedeny sociální programy a každý obyvatel byl ze zákona povinen přispívat.
To zase rozzuřilo občany, kteří se stále drželi staromódní představy, že sousedé by
si měli v případě nouze pomáhat dobrovolně.
Tyto poplatky nejsou ničím jiným než legalizovanou loupeží, říkají lidé.
Cokoli, co je jednotlivci odebráno proti jeho vůli a za jakýmkoli účelem, se rovná krádeži.
Všichni se však cítili bezmocní a obávali se trestu vězení, který by jim mohl být uložen za neplacení daní a cel.
Sociální programy sice přinesly krátkodobou úlevu, ale problémy vyřešit nedokázaly.
Naopak, brzy se vrátili ve větším počtu a s nimi i potřeba dalších peněz.
Sociální výdaje dosáhly závratné výše a nákladný administrativní aparát se vymkl kontrole.
Většina členů vlády byli slušní lidé s poctivými referencemi.
Nechtěli zatěžovat své spoluobčany dalšími náklady.
A tak se uchýlí k poslední možnosti - půjčí si chybějící peníze od Fabiana a jeho kumpánů.
Netušili však, jak tyto dluhopisy splatí.
Rodiče si již nemohli dovolit platit učitele svých dětí.
Nemohli si už dovolit ani lékaře.
Zkrachovaly i dopravní podniky.
Prostě už nebyly peníze.
Postupně byla vláda nucena převzít a řídit všechny tyto funkce.
Učitelé, lékaři a mnoho dalších profesních skupin se stalo úředníky a zaměstnanci veřejného sektoru.
Za těchto okolností jen někteří z nich stále pociťovali uspokojení ze své práce.
Dostávali slušné platy, ale ztratili nezávislost a identitu.
Každý byl jen kolečkem v obrovském stroji.
Nebyl zde prostor pro osobní iniciativu a profesní úspěchy nebyly téměř uznávány.
Mzdy a platy byly prakticky fixní a povýšení se udělovalo pouze v případě, že nadřízený odešel do důchodu nebo zemřel.
V zoufalství se vládci opět rozhodli požádat Fabiána o radu.
Mysleli si, že je nesmírně chytrý a že má vždy nejlepší řešení finančních problémů.
Vyslechl všechny jejich problémy, přemýšlel a mluvil.
Mnoho lidí si nedokáže poradit se svými problémy.
Jsou závislí na někom jiném, kdo za ně problémy vyřeší.
Jistě všichni souhlasíte s tím, že většina lidí by měla mít právo na štěstí a na uspokojení svých základních potřeb.
Koneckonců představujeme hlavní zásadu, že všichni lidé jsou si rovni.
Aby se vytvořila rovnováha, je třeba odčerpat přebytečné bohatství bohatých a umožnit jeho tok k chudým.
Jiná cesta neexistuje.
Je třeba zavést odstupňovaný daňový systém.
Čím více jich máte, tím více musíte zaplatit.
Zdaněte každého podle jeho schopností a dejte každému podle jeho potřeb.
Například školy a nemocnice by měly být pro finančně znevýhodněné osoby přístupné zdarma.
Pronesl jim dlouhé kázání o vznešených ideálech a zakončil je slovy A nezapomeňte, že mi dlužíte peníze.
Půjčujete si ho už dlouho.
Mohu vám vyjít vstříc tím, že splácení pozastavím, ale přinejmenším mi budete muset zaplatit úroky.
Nikdo nezpochybňoval Fabianovu filozofii.
Vláda skutečně zavedla odstupňovanou daň z příjmu.
Čím více někdo vydělával, tím vyšší procento bylo po zdanění.
Nikdo neměl rád daň z příjmu, ale všichni ji platili, protože jinak by šli do vězení.
Obchodníci byli opět nuceni zvýšit ceny.
A zaměstnanci opět požadovali vyšší mzdy.
V důsledku toho muselo mnoho podnikatelů nahradit část své pracovní síly stroji nebo zkrachovat.
To samozřejmě zhoršilo nezaměstnanost a přimělo vládu k zavedení dalších modelů sociální pomoci a podpory v nezaměstnanosti.
Vláda zavedla cla, dotace a další ochranná opatření, aby zachránila různá průmyslová
odvětví před krachem a zachránila pracovní místa.
Tu a tam si lidé začali klást otázku, zda je účelem výroby skutečně vyrábět zboží, nebo jen zajišťovat pracovní místa.
Situace se stále zhoršovala a vláda se snažila udržet určitou stabilitu pomocí
mzdových a cenových kontrol a složitých regulací.
Daňové orgány měly být posíleny prostřednictvím DPH a všech druhů poplatků.
Kdosi kdysi zjistil, že bochník chleba je na cestě od kombajnu k hospodyni zatížen více než 50 různými daněmi.
Nyní přišla hodina odborníků, kteří se někdy dostali až do vlády, ale většinou se scházeli v neprůhledných komisích
a rok co rok mohli předkládat jen bezvýznamné dokumenty.
V nejlepším případě doporučili další restrukturalizaci daňového systému.
Celková výše daní a poplatků však neustále rostla.
Fabian se neúnavně dožadoval svého zájmu.
Tato položka pohlcovala stále větší část daňových příjmů.
Vznikla tak zcela nová forma politiky, a to stranická politika.
Lidé se mezi sebou dohadovali, která strana dokáže problémy nejlépe vyřešit.
Lidé diskutovali o osobnostech a ideologiích, házeli na sebe nálepky a dělali velký povyk
kolem všeho, jen ne kolem skutečného problému.
Mezi řídícími orgány zavládlo tiché zoufalství.
Nakonec to došlo tak daleko, že v jednom městě výše dlužných úroků převýšila výši dosažených příjmů.
Výše nezaplacených úroků rostla v celé zemi a nově byly účtovány i úroky z prodlení, tzv. složené úroky.
To umožnilo Fabianovi a jeho kumpánům postupně ovládnout konkrétní bohatství země, ať už prostřednictvím převodu
vlastnictví, nebo zvýšením kontroly v dozorčích radách.
Kontrola však ještě nebyla všestranná.
Tajní spojenci věděli, že v sedle budou v bezpečí jen tehdy, když budou mít každého člověka dokonale pod palcem.
Všude byl nedostatek peněz.
Mnoho lidí bylo nezaměstnaných a chudých.
Sociální systémy se nemohly postarat o všechny, a tak se lidé postupně bouřili.
Fabian přesvědčil vládu, aby zabila dvě mouchy jednou ranou.
Za prvé, válka je nejlepší způsob, jak sjednotit lidi v boji proti společnému vnějšímu nepříteli.
A za druhé je to také nejlepší způsob, jak splatit domácí státní dluh, a to vykořisťováním jiných zemí po vítězství.
Aby Fabian rozjel válečnou mašinérii, nechal postavit továrny, dal jejich majitelům peníze na výrobu bomb,
půjčil peníze armádě a nakonec obětem poskytl půjčky s vysokým úrokem na rozsáhlou rekonstrukci.
Následovaly další štědré půjčky v rámci hospodářského rozvoje.
Tento systém byl se všemi svými důsledky tak úspěšný, že mnoho zemí na světě mělo najednou nejen zahraniční dluhy, a to
vůči Fabiánovi, ale také byly zapleteny do těch či oněch válek.
Fabián zajistil, že vždy existovala rovnováha sil, takže každá země mohla být donucena k válce s kteroukoli jinou.
To se Fabianovi zdálo vhodné například vždy, když některá země ignorovala Fabianovy návrhy, nesplácela své dluhy
nebo chtěla zavést nový měnový systém nezávislý na Fabianovi.
Fabián vždy financoval napadenou zemi, obvykle prostřednictvím frontových mužů, frontových organizací nebo
tajných služeb, aby válka trvala co nejdéle a aby se na obnově dalo co nejvíce vydělat.
A pak si nechal půjčky splácet drancováním infrastruktury a přírodních zdrojů dobyté země.
Většinu spoluobčanů, kteří se proti zákeřnému systému vzbouřili, bylo možné umlčet ekonomickým nátlakem nebo prostým zesměšněním.
Za tímto účelem Fabian a jeho kumpáni skoupili většinu novin, televizních a rozhlasových
stanic a dosadili do nich vybrané manažery.
Mnozí z těchto provozovatelů médií se skutečně snažili udělat svět lepším, ale vůbec si neuvědomovali, jak jsou zneužíváni.
Řešení, která propagovali, vždy řešila pouze příznaky, aniž by se zabývala hlavní příčinou problému.
Byly tam různé noviny a časopisy.
Některé pro levici, jiné pro pravici, další pro liberální střed, stejně jako časopisy pro dělníky, jiné pro podnikatele.
Mohli jste si číst a psát, co jste chtěli, ale jen do té doby, dokud jste se nesnažili přijít na kloub skutečnému problému.
Fabiánův velký plán se chystal dokončit.
Celá země, a nejen tato, mu byla velmi zavázána.
Prostřednictvím vzdělávacího systému a masmédií ovládl nejen mysl lidí, ale dokonce i jejich myšlení.
To, co si obyvatelstvo myslelo a čemu věřilo, bylo nakonec zcela ve Fabiánových rukou.
Má-li svobodný člověk mnohem více peněz, než by kdy mohl utratit za své soukromé potěšení,
jakou zvláštní radost může ještě mít ze světa?
Pro samozvanou elitu je na to jasná odpověď.
Síla.
Nahá, nespoutaná moc nad ostatními lidmi.
Idealisté byli velmi šikovně umístěni v médiích a v politice, a tak byli vlastně zneškodněni.
Skutečné kontrolory s mentalitou zvláštních vládců, které Fabian hledal, však našel v
mocenských narkomanech z finančních dynastií.
Většina bývalých zlatníků si takovou mentalitu vypěstovala.
Jejich nadměrné bohatství je už neuspokojovalo.
Hledali vzrušení z nové výzvy.
Moc nad masami byla tou nejlepší hrou.
Tito lidé si mysleli, že jsou nadřazeni všem ostatním.
Vládnout je naše právo a povinnost.
Masy nevědí, co je pro ně dobré.
Musíte je shromáždit a usměrnit.
My jsme se naopak narodili, abychom vládli.
Fabian a jeho kumpáni ovládali řadu bank ve městě i na venkově.
Byly to sice soukromé společnosti s různými vlastníky, ale navzdory zdánlivé konkurenci úzce spolupracovaly.
Centrální banka byla zřízena s požehnáním státu a její založení nebylo založeno ani na vlastním kapitálu.
Ne, i zde byla tvorba peněz založena na tom, že byly zatíženy úspory občanů.
Dluhy, kam se podíváte.
Pro okolní svět toto rezervní centrum vytvářelo dojem, že seriózně reguluje peněžní
zásobu a nějakým způsobem ztělesňuje funkci vlády.
V představenstvu této centrální banky však kupodivu nikdy nebyl zvolen zástupce vlády nebo vysoký státní úředník.
Vláda si již nepůjčovala přímo od Fabiána, ale mohla se obrátit na centrální banku a jako záruku
za půjčky použít daňové příjmy z příštího roku.
To bylo v souladu s Fabianovým plánem, který měl odvést podezření od jeho osoby a místo toho prosadit vládní postup.
V pozadí samozřejmě držel všechny struny v ruce.
Fabiánova nepřímá kontrola vládních záležitostí byla tak dokonalá, že se jednou nechal slyšet.
"Pokud ovládám peníze národa, je mi jedno, kdo tvoří zákony."
Nezáleželo na tom, která strana byla u moci, protože Fabián ovládal peníze, finance, krev národa.
Vláda peníze dostala, ale za každou další půjčku jí byly účtovány úroky.
Stále více peněz proudilo do nejrůznějších sociálních dávek a vláda byla sotva
schopna splácet úroky, natož splácet hlavní dluh.
Občas se někdo zeptá: "Pokud jsou peníze systém vytvořený člověkem, pak je jistě lze přizpůsobit
potřebám lidí tak, aby jim sloužily, a ne je ovládaly, že?"
Lidé tohoto kalibru však byli čím dál vzácnější a jejich hlasy přehlušoval pekelný hluk způsobený
věčným hledáním chybějících pěti tolarů za úroky.
Vlády a s nimi i stranické barvy přicházely a odcházely.
Černá, červená, žlutá, zelená, ale princip zůstal stejný.
Bez ohledu na to, která vláda byla u moci, se Fabiánův konečný cíl rok od roku přibližoval.
Lidské zákony byly nepodstatné.
Byli zdaněni ad nauseam.
Jejich platební schopnost byla u konce.
Nyní nastal čas pro Fabianův poslední velký tah.
Deset procent všech peněz bylo stále v oběhu ve formě mincí a bankovek.
S penězi v kapse měli lidé stále určitou kontrolu nad svými životy.
Tuto poslední baštu osobní svobody jednání bylo třeba zrušit, aniž by vzbudila podezření.
Dalo by se říci, že šlo o bezpečnostní problém.
Šeky nebyly přijímány mimo vlastní komunitu.
Lidé nechtěli mít u sebe na cestách hotovost.
Pohodlnější řešení bylo proto v této oblasti velmi vítané.
Fabian měl samozřejmě opět správný nápad.
Jeho organizace vydala každému plastovou kartu se jménem, fotografií a identifikačním číslem.
Stačilo tuto kartu předložit při nákupu.
Prodavači se spojili s centrálním počítačem a zkontrolovali kredit, načež zákazník mohl
nakupovat podle libosti až do určité výše.
Kreditní karta byla pro zákazníka ještě atraktivnější tím, že na konci měsíce nebyly účtovány žádné úroky ze splátek.
Na druhou stranu měli obchodníci mnohem vyšší náklady, které se musely připočítat k ceně
konečných výrobků a přenést je tak na zákazníka.
Fabian a jeho kamarádi se těšili stále lepší pověsti.
Ve skutečnosti byli považováni za pilíře společnosti.
Její výroky o finančních a ekonomických otázkách byly přijímány téměř jako náboženské dogma.
Řada malých podniků se zhroutila pod stále rostoucím daňovým a celním zatížením.
Pro nejrůznější techniky a postupy byla zavedena zvláštní povolení, takže zbývající podniky se sotva držely nad vodou.
Fabian vlastnil nebo kontroloval všechny hlavní společnosti, z nichž každá měla stovky dceřiných společností.
Soutěž mezi těmito velkými společnostmi byla pouhou přetvářkou.
Nakonec byli všichni konkurenti vytlačeni z trhu.
Stejný osud postihl i instalatéry, automechaniky, elektrikáře a většinu dalších manuálních skladů a malých podniků.
Pohltily je Fabianovy velké korporace, které byly všechny chráněny vládou.
Fabian se pak vyslovil pro konečné zrušení mincí a papírových peněz.
Bez kreditních karet a všudypřítomného počítačového systému by se již neobešla žádná firma ani jednotlivec.
V případě, že by někdo ztratil kreditní kartu, Fabianův plán spočíval v násilném vytetování identifikačního
čísla na ruku každého občana, aby bylo možné ho přečíst pod speciálním světlem a přenést do počítače.
Bez takového dokladu totožnosti by totiž nikdo nemohl nic koupit ani prodat.
Každý počítač by byl propojen s obrovským centrálním počítačem, v němž by byly uloženy všechny informace o každém jednotlivci.
Fabian by tedy o všech věděl všechno.
Jakmile by toho dosáhl, získal by naprostou kontrolu nad všemi lidmi v zemi a navíc i nad všemi lidmi na světě.
Řešení a možnosti, jak se z této šlamastyky dostat, již existují.
Děkujeme všem, kteří přispěli k úspěchu tohoto filmu: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de