Massekopiering af denne dvd er udtrykkeligt ønsket; størst mulig udbredelse er udgivernes
erklærede mål. Med venlig hilsen Neue Impulse e.V.
Følgende film viser den faktiske udvikling af vores penge og fejlen i det monetære system
Eventuelle ligheder med faktiske begivenheder og personer er hverken tilfældige eller utilsigtede.
Neue Impulse e.V. viser
med venlig støtte fra secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
en Michael Kent-produktion
En historie om guldsmeden Fabian
Hvorfor der mangler penge overalt
Giv mig verden plus 5% eller
baseret på en tekst af Larry Hannigan
Tegninger Ralf Alex Fichtner
Foredragsholder Kai Taschner
Instrueret og animeret af Christoph Lehmann
Fabian var indvendigt spændt, mens han øvede sig på den tale, han skulle holde for en stor menneskemængde næste dag.
Han havde altid stræbt efter magt og prestige.
Nu ville hans drøm snart gå i opfyldelse.
Fabian var en håndværker, der arbejdede med guld og sølv og lavede smykker og ornamenter, men han brød sig ikke længere
om, at han skulle tjene til livets ophold ved at arbejde.
Han ledte efter det usædvanlige, efter udfordringen.
Og nu var hans store plan ved at blive ført ud i livet.
I generationer var den direkte udveksling af varer den almindelige måde at handle på.
De, der havde en familie at forsørge, klarede enten hele opgaven ved at dyrke deres egne afgrøder og opdrætte deres
egne husdyr, eller de specialiserede sig i et bestemt erhverv.
Overskuddet fra egen produktion blev udvekslet med andres overskud.
Markedspladsen var det livlige centrum for det sociale liv.
På trods af støvet og støjen var den farverige travlhed generelt populær, da der altid
var en masse nye og interessante ting at høre.
På det seneste har der dog været flere gnidninger og stridigheder.
Hvorfor spilde så mange ord på det?
Det var på tide at etablere et bedre system.
Hidtil havde folk som regel været i godt humør og nydt frugterne af deres arbejde.
Regeringsformen var ekstremt enkel.
I hver kommune blev der valgt et borgerråd, hvis opgave var at sikre og garantere individets friheder og rettigheder.
Ingen måtte tvinges til at gøre noget mod deres vilje, uanset om det var på opfordring af en enkeltperson eller en gruppe.
Det var regeringens eneste formål, og alle valgte borgmestre blev villigt støttet af deres kommune.
Markedsdagen bød dog på nogle problemer, som ikke var nemme at løse.
Hvad var værdien af en kniv?
Skal det betales med en eller to kurve majs?
Var en ko mere værd end en vogn?
Hvor var sammenligningsgrundlaget?
Ingen kunne komme i tanke om et bedre system.
Fabian havde fortalt folk, at jeg havde løsningen på vores bytteproblemer.
Alle borgere var inviteret til en stor sammenkomst.
En stor menneskemængde samledes på byens torv.
Fabian forklarede sit nye system, som han kaldte penge.
Da det lød meget lovende, spurgte folk ham nysgerrigt, hvordan omstillingen var blevet håndteret.
Det guld, jeg normalt bruger til at lave smykker, er et meget kostbart metal, siger han.
Det ruster ikke, misfarves ikke og har en ubegrænset holdbarhed.
Så jeg vil lave et antal mønter af guld og kalde hver mønt for en daler.
Han forklarede publikum, hvordan dalerens værdi snart ville stabilisere sig, og at brugen af penge som udvekslingsmiddel ville
være meget mere praktisk end den direkte udveksling af varer.
Et medlem af borgerrådet bemærkede, at nogle mennesker sagtens selv kunne udvinde guld og fremstille mønter af det.
Fabian havde allerede svaret.
Det ville være forkert.
Naturligvis er det kun mønter, der er godkendt af regeringen, der accepteres som betalingsmiddel.
Et segl er præget for en sikkerheds skyld.
Publikum fandt dette ganske plausibelt, og det blev foreslået, at alle i første omgang skulle modtage det samme antal mønter.
Men så brød stearinlysmageren ind: "Jeg har ret til de fleste thalere, fordi alle bruger mine stearinlys.
Aldrig i livet, råbte en af bønderne, for uden mad ville alle dø af sult.
De fleste thalere bør helt sikkert gå til landmændene.
Det førte i første omgang til et generelt skænderi.
Fabian lod folk diskutere med hinanden i et stykke tid og kom til sidst med en fantastisk løsning.
Da I ikke kan nå til enighed, foreslår jeg, at I får alle de Thaler, I har brug for, fra mig først.
Der er i princippet ingen øvre grænse, men du skal selvfølgelig være i stand til at betale mig beløbet tilbage.
Jo flere Thaler du modtager fra mig, jo mere skal du betale tilbage efter et år.
Okay, sagde medborgerne, og hvad får I ud af det?
Fordi jeg leverer en tjeneste til jer, forklarede Fabian, nemlig levering af penge, har jeg ret til et vederlag.
Lad os sige, at for hver 100 thalere, jeg giver dig, får jeg 100 tilbage plus 5 thalere for hvert års gæld.
Disse 5 Thaler ekstra er mit lånegebyr, og vi vil kalde dette lånegebyr for rente.
Der så ikke ud til at være nogen anden måde, og 5% så ud til at være et beskedent krav.
Kom tilbage næste fredag, så går vi i gang.
Fabian spildte ikke tiden og brugte de næste par dage og nætter på at lave mønter.
En uge senere stod folk i kø uden for hans butik.
Efter at borgernes råd havde inspiceret og godkendt mønterne, lånte de første borgere deres første thalere.
Nogle ville i første omgang kun have et par daler for at prøve det ukendte system.
Det nye byttemiddel blev snart så populært, at værdien af alt blev opgjort i guldmønter eller thalere.
Denne værditildeling var prisen på et produkt, og prisen var hovedsageligt baseret på det
arbejde, der var involveret i produktionen.
Hvis det krævede meget arbejde, blev der krævet en høj pris.
Men ting, der kunne produceres næsten uden besvær, var billige.
En mand ved navn Alban boede i en af landets byer.
Han var den eneste urmager.
Hans kunder var villige til at betale en høj pris for hans ure.
Men så kom der en anden mand, som også lavede ure og tilbød dem billigere for at øge sit salg.
Alban blev tvunget til at sænke sine priser for ikke at miste alle sine kunder til billigere konkurrenter.
Priserne udjævnede sig hurtigt til et kundevenligt niveau, da begge urmagere bestræbte sig på at levere
den bedst mulige kvalitet til den lavest mulige pris.
Det var en ægte og ærlig fri konkurrence.
Det samme princip blev snart anvendt på alle sektorer.
Byggebranchen, transportsektoren, landbruget, selv revisorer og alle andre erhverv.
Kunderne havde frit valg og besluttede sig for det bedste tilbud efter eget skøn.
Der var ingen kunstige beskyttelsesforanstaltninger som koncessioner eller told for at
forhindre andre i at komme ind i branchen.
Levestandarden steg, og til sidst undrede alle sig over, hvordan livet nogensinde havde været muligt før indførelsen af penge.
I slutningen af året besøgte Fabian alle de mennesker, der skyldte ham penge.
Nogle ejede nu mere, end de havde lånt, men det betød også, at andre nu havde mindre, da
der kun var sat et vist antal mønter i omløb.
Alle, der havde overskud, betalte de 100 thalere plus 5 thalere i rente tilbage, men måtte ofte
låne penge igen for at holde forretningen kørende.
Alle de andre indså for første gang, at de var i gæld.
Før Fabian lånte dem penge igen, pantsatte han disse menneskers ejendom for at sikre sine krav.
Nu var skyldnerne ikke kun i gæld, men havde også pantsat deres huse, så de begav sig hurtigt af sted på jagt efter
de manglende 5 thalere, som var så utroligt svære at finde.
Ingen indså, at virksomheden som helhed aldrig kunne komme ud af denne gældsfælde, for selv hvis alle de thalere, der oprindeligt
blev produceret og sat i omløb, var blevet tilbagebetalt, ville der stadig have været et underskud
på 5 thalere i renter om året for hver 100 thalere.
Ingen andre end Fabian indså, at renterne aldrig kunne betales, fordi det ekstra antal mønter,
der blev krævet, aldrig var blevet produceret.
Det var helt uundgåeligt, at nogle mennesker snart ville vise sig at være insolvente.
Bagerst i sit værksted havde Fabian en boks, hvor kunderne gerne lagde nogle af deres mønter i sikkerhed.
Han opkrævede et mindre gebyr afhængigt af beløbets størrelse og opbevaringens varighed.
Ejeren fik kvitteringer for sine indskud.
Ved store indkøb var det besværligt at slæbe rundt på en masse guldmønter, og derfor blev det efterhånden almindeligt at
betale med en eller flere af Fabians kvitteringer, som svarede til værdien af de købte varer, i stedet for med mønter.
Butiksindehaverne accepterede kvitteringerne som et troværdigt betalingsmiddel, da de til enhver tid kunne
aflevere dem til Fabian og få guldmønter til gengæld.
Kvitteringerne gik fra hånd til hånd, uden at selve guldet behøvede at blive flyttet.
Man stolede lige så meget på Fabians kvitteringer som på selve guldmønterne.
Fabian fandt hurtigt ud af, at der næsten ikke kom nogen for at hente guldmønterne.
Så han tænkte ved sig selv: Nu har jeg så meget guld i min besiddelse og tjener stadig til
livets ophold i mit ansigts sved som håndværker.
Det er noget vrøvl.
Der er trods alt masser af mennesker, der ville betale mig renter, hvis de fik lov til at bruge det guld, der bare
ligger og flyder her, og som der sjældent bliver gjort krav på.
Han sagde til sig selv, at han havde ret, guldet tilhører ikke mig, men det er i min
besiddelse, og det er det eneste, der betyder noget.
Hvorfor skal jeg stadig producere mønter, når jeg kan bruge nogle af mønterne fra min boks?
Så han begyndte at låne de guldmønter ud, som han allerede havde i depot.
Kun lidt og meget forsigtigt i starten, men efterhånden mere og mere dristigt.
En dag fik Fabian en stor låneforespørgsel.
Han foreslog kunden, at vi åbnede en konto i dit navn i stedet for at transportere alle mønterne til dig.
Jeg udsteder blot et tilsvarende antal kvitteringer til dig.
Låntageren gik med til det og marcherede af sted med en bunke kvitteringer.
Han havde fået et stort lån, og alligevel forblev guldet i boksen.
Da kunden var gået, havde Fabian et stort smil på læben, fordi det var lykkedes ham at spise en kage og stadig beholde den.
Han kunne låne guld ud og stadig beholde det i sin besiddelse.
Venner, bekendte og fremmede, selv fjender, havde brug for penge til deres forretninger, og så længe de kunne stille sikkerhed,
var der ingen grænser for, hvor mange penge de kunne låne ud.
Fabian var i stand til at udlåne flere gange det beløb, der lå i hans boks, som han ikke engang
var ejer af, blot ved at udstede kvitteringer.
Og alt var fint, så længe de rigtige ejere ikke krævede deres guld tilbage, og folkets tillid blev bevaret.
Han førte præcise optegnelser over hver enkelt kundes debiteringer og krediteringer i en stor hovedbog.
Udlån af penge viste sig at være en ekstremt profitabel forretning.
Fabians sociale status steg næsten lige så hurtigt som hans rigdom.
Han var nu en vigtig mand, som man så op til.
I økonomiske anliggender var hans blotte ord næsten en åbenbaring.
Guldsmede fra andre byer begyndte at interessere sig for hans forretningspraksis, og en dag besøgte de ham sammen.
Han introducerede dem til sine metoder, men understregede kraftigt, at hemmeligholdelse var en væsentlig forudsætning.
Hvis sammensværgelsen var blevet afsløret, kunne hele systemet være faldet sammen som et korthus.
Det blev derfor besluttet at stifte et hemmeligt selskab.
Hver guldsmed vendte tilbage til sin by og begyndte at organisere sin egen pengeudlånsvirksomhed efter Fabians anvisninger.
I mellemtiden blev Fabians kvitteringer accepteret ligesom hans guldmønter, og de blev
ofte opbevaret i et pengeskab ligesom mønterne.
Hvis en købmand ønskede at sende en bestemt betaling til en anden købmand for en varelevering, skrev han blot en
kort instruktion til Fabian om at overføre penge fra sin konto til den anden købmands konto.
Fabian var i stand til at foretage de nødvendige ændringer i regnskaberne på bare et par minutter.
Dette nye system blev også meget populært.
De skriftlige instruktioner til sådanne kontantløse betalinger blev kaldt checks.
På et andet hemmeligt møde afslørede Fabian en ny plan for sine guldsmede.
Næste dag indkaldte de alle de guvernører, der havde ansvaret for de enkelte dele af landet, til et møde.
Fabian fungerede som talsmand. "De kvitteringer, vi udsteder, er meget populære, men af
og til bliver de kopieret af falskmøntnere.
Vi er nødt til at sætte en stopper for det."
Forfærdet spurgte guvernørerne, hvad de kunne gøre ved det.
Fabian havde selvfølgelig svaret klar. "Jeg foreslår, at regeringen i fremtiden påtager sig opgaven med
at trykke nye kvitteringer med komplicerede mønstre på specialpapir, som vi vil kalde pengesedler.
Vi guldsmede er glade for at dække trykkeomkostningerne, fordi det sparer os for den enorme mængde
tid, der er forbundet med at udstede kvitteringerne."
Guvernørerne havde ingen yderligere indvendinger, da det selvfølgelig var nødvendigt at beskytte befolkningen mod
svindlere, og trykning af pengesedler var en fornuftig løsning.
"Og så er der noget andet," sagde Fabian, "nogle mennesker er gået ind blandt guldgraverne og laver deres egne guldmønter.
Jeg foreslår, at der vedtages en lov, som kræver, at alle guldklumper skal afleveres i form
af mønter og sedler mod en passende betaling."
Dette forslag blev også accepteret, og regeringen trykte et stort antal nye sedler.
Der var et bestemt ord på hver seddel.
En thaler, fem thalere, ti thalere og så videre.
Guldsmedene betalte for de små trykkeomkostninger.
Da det var meget nemmere at have sedlerne med sig, var det nemt at overbevise befolkningen.
På trods af deres popularitet blev de nye sedler og mønter dog kun brugt til omkring ti procent af alle transaktioner.
Statistikken viste, at 90 procent af alle betalingstransaktioner blev foretaget med check og bankoverførsel.
Fabian satte nu næste fase af sin plan i gang.
Indtil nu har kunderne faktisk betalt ham et lille gebyr for at opbevare deres penge sikkert.
Men for at få flere penge ind i boksen tilbød Fabian sparerne tre procent i rente på indskud.
De fleste mennesker troede, at han kun ville tjene to procent, fordi han var kendt for at
låne deres penge ud til fem procent i rente.
I øvrigt var folk slet ikke tilbøjelige til at sætte spørgsmålstegn ved Fabians metoder, for det var meget bedre at få
tre procent i rente end at skulle betale ekstra for opbevaring.
På grund af det store antal opsparere voksede Fabians aktiver under forvaltning hurtigt.
Og igen lånte han meget større beløb ud, end der rent faktisk var i boksen i form af sedler og mønter.
For hver 100 thalere i kontanter i pengeskabet lånte han 200, 300 eller 400 thalere, og nogle
gange endda op til 900 thalere, ud til lånere.
Han skulle bare sørge for, at forholdet ni til en aldrig blev overskredet, for i gennemsnit ønskede
hver tiende kunde at få deres saldo udbetalt kontant.
Alligevel kunne Fabian kræve hele 45 thalere i rente af de 900 thalere i bogpenge, som han lånte ud i form af simple checks.
Det betyder fem procent på 900 thalere.
Og Fabian beholdt de 45 thalere i interesse.
De andre guldsmede gjorde det samme.
De har alle skabt penge ud af ingenting.
Simpelthen med en fyldepen og opkrævet renter oveni.
De prægede selvfølgelig ikke pengene selv, men fik regeringen til at trykke sedler eller slå
mønter, som så blev delt ud til folket af guldsmedene.
Fabian dækkede kun trykkeomkostningerne.
Ikke desto mindre skabte de penge ud af ingenting, når de gav lån, og de opkrævede også renter på dem.
De fleste mennesker troede, at regeringen tog sig af pengemængden.
De troede også, at Fabian altid kun ville låne penge ud, som andre havde sat ind som opsparing hos ham.
Det eneste mærkelige er, at ingens opsparingsindskud nogensinde er faldet, når pengene er blevet lånt ud et andet sted.
Hvis alle havde forsøgt at hæve deres kontosaldo på én gang, ville svindlen være blevet afsløret.
En dag henvendte en eftertænksom forretningsmand sig til Fabian.
Rentekravet er forkert, sagde han.
Hver gang de låner 100 thalere ud, kræver de 105 thalere tilbage.
De ekstra 5 thalere kan aldrig udbetales, for de findes ikke.
Landmænd producerer mad, industrien producerer varer og så videre, men det er kun dem, der producerer penge.
Lad os antage, at der kun er to forretningsfolk i hele landet, som fungerer som arbejdsgivere for alle andre.
Hver af disse to låner 100 thalere.
Vi betaler 90 thalere i løn og udgifter og beregner et overskud på 10 thalere, som går i vores egne lommer.
Den samlede købekraft ville så være 90 plus 10 thalere gange 2, dvs. 200 thalere.
Men for at betale dem skulle vi sælge alle vores produkter for 210 thalere.
Hvis en af os rent faktisk formår at sælge hele sit varelager for 105 thalere, kan den anden kun tjene maksimalt 95 thalere.
Desuden vil han ikke kunne sælge nogle af sine varer, fordi der ikke er penge tilbage til at købe dem.
Han vil stadig skylde dem 10 thalere og kan kun betale dem tilbage ved at låne flere penge.
Systemet er derfor umuligt.
Manden fortsatte.
Det var åbenbart meningen, at de skulle sætte 105 thalere i omløb, 100 til mig og 5 til at bruge selv.
Så ville 105 thalere være i omløb, og gælden kunne betales tilbage.
Fabian lyttede i tavshed og svarede til sidst.
Økonomi er et meget kompliceret område, min kære.
Dette problem kræver mange års studier.
Jeg vil tage mig af disse sager, mens du tager dig af dine.
Du skal arbejde mere effektivt, øge produktionen, reducere omkostningerne og blive en bedre forretningsmand.
Jeg vil til enhver tid være glad for at kunne hjælpe dig.
Den besøgende gik utilfreds videre.
Der var noget galt her.
Der var noget fundamentalt galt med Fabians metoder.
Og han undgik behændigt spørgsmål.
Men Fabian blev i vid udstrækning betragtet som eksperten, og enhver indvending ville være nytteløs.
Økonomien så trods alt ud til at blomstre, og landet oplevede et enormt opsving.
For at dække renterne på de lånte penge måtte de handlende hæve deres priser.
Medarbejderne klagede derefter over, at deres løn var for lav.
Men arbejdsgiverne ønskede ikke at betale højere lønninger.
De henviste til risikoen for konkurs.
Bønderne fik ikke ordentlig betaling for deres produkter.
Og mange husmødre klagede over den alt for dyre mad.
Til sidst brød strejkerne ud.
Et hidtil ukendt fænomen.
Flere og flere mennesker blev også ramt af fattigdom.
Og selv venner og familie havde ikke mulighed for at hjælpe dem.
Landets faktiske rigdom blev stort set glemt.
Den frugtbare jord, de store skove, mineralressourcerne og husdyrene.
Alt drejede sig om penge.
Denne tilsyneladende suveræne vare, som altid var en mangelvare.
Men ingen satte spørgsmålstegn ved systemet.
Man troede, at regeringen havde alle disse mekanismer under kontrol.
Nogle få mennesker var i stand til at samle deres overskud og oprette gratis kredit- eller finansinstitutioner.
Det kunne give 6 % i rente eller mere, hvilket klart oversteg Fabians tilbud om 3 % i rente.
Men disse frie selskaber kunne kun låne penge ud, som faktisk var deres ejendom.
I modsætning til Fabian var de ikke udstyret med den mærkelige evne til at skabe penge ud af ingenting
ved blot at skrive det ned i bøgerne med en fyldepen.
Disse uafhængige finansielle institutioner irriterede Fabian og hans kumpaner.
Så de oprettede hurtigt deres egen.
Det meste af konkurrencen blev opkøbt, før den overhovedet kunne blomstre.
I løbet af meget kort tid var alle finansielle institutioner i deres besiddelse eller under deres kontrol.
Den generelle økonomiske situation fortsatte med at blive forværret.
Arbejderne mente, at deres chefer tjente for meget.
Arbejdsgiverne mente derimod, at deres arbejdskraft var doven og ineffektiv.
Alle gav hinanden skylden.
Det lykkedes heller ikke guvernørerne at finde en løsning.
Desuden så det ud til, at fattigdomsproblemet først og fremmest skulle løses.
Der blev indført sociale programmer, og alle indbyggere blev ved lov forpligtet til at betale bidrag.
Det gjorde borgerne rasende, fordi de stadig holdt fast i den gammeldags idé om, at naboer
skulle hjælpe hinanden frivilligt i en nødsituation.
Disse afgifter er ikke andet end legaliseret røveri, sagde folk.
Alt, hvad der tages fra individet mod dets vilje, uanset formålet, er ensbetydende med tyveri.
Men alle følte sig magtesløse og frygtede den fængselsstraf, man kunne få, hvis man ikke betalte skatter og afgifter.
Selv om de sociale programmer gav kortvarig lindring, kunne de ikke løse problemerne.
Tværtimod vendte de snart tilbage i større antal og med dem et behov for flere penge.
De sociale udgifter nåede svimlende højder, og det dyre administrative apparat løb også løbsk.
De fleste medlemmer af regeringen var anstændige mennesker med ærlige referencer.
De ønskede ikke at belaste deres medborgere med yderligere omkostninger.
Så de falder tilbage på den sidste udvej og låner de manglende penge af Fabian og hans kumpaner.
Men de havde ingen idé om, hvordan de nogensinde skulle tilbagebetale disse obligationer.
Forældrene havde ikke længere råd til at betale deres børns lærere.
De havde heller ikke længere råd til lægerne.
Selv transportvirksomheder gik konkurs.
Der var simpelthen ikke flere penge.
Skridt for skridt blev regeringen tvunget til at overtage og styre alle disse funktioner.
Lærere, læger og mange andre faggrupper blev tjenestemænd og ansatte i den offentlige sektor.
Under disse omstændigheder var det kun nogle få, der stadig havde glæde af deres arbejde.
De fik ordentlige lønninger, men mistede deres uafhængighed og identitet.
Alle var bare et tandhjul i en gigantisk maskine.
Der var ikke plads til personligt initiativ, og faglige resultater blev stort set ikke anerkendt.
Lønningerne var stort set faste, og forfremmelser blev kun givet, når en overordnet gik på pension eller døde.
I desperation besluttede magthaverne endnu en gang at spørge Fabian til råds.
De syntes, at han var ekstremt klog og altid havde den bedste løsning på økonomiske problemer.
Han lyttede til alle deres problemer, tænkte og talte.
Mange mennesker kan ikke klare deres egne problemer.
De er afhængige af, at andre træder til og løser problemerne for dem.
Jeg er sikker på, at I alle er enige i, at de fleste mennesker bør anerkendes som havende ret til
lykke og til at få opfyldt deres grundlæggende behov.
Når alt kommer til alt, repræsenterer vi det overordnede princip om, at alle mennesker er lige.
For at skabe balance skal de riges overskudsformue trækkes ud, så den kan komme de fattige til gode.
Der er ingen anden måde.
Der skal indføres et gradueret skattesystem.
Jo mere du har, jo mere skal du betale.
Beskat hver enkelt efter evne, og giv hver enkelt efter behov.
For eksempel bør skoler og hospitaler være gratis tilgængelige for de økonomisk dårligst stillede.
Han gav dem en lang prædiken om højtravende idealer og sluttede af med ordene Og glem ikke, at I skylder mig penge.
Du har lånt den i ret lang tid nu.
Jeg kan imødekomme dig ved at udsætte tilbagebetalingen, men du skal i det mindste stadig betale mig renterne.
Ingen satte spørgsmålstegn ved Fabians filosofi.
Regeringen indførte faktisk en gradueret indkomstskat.
Jo mere man tjente, desto højere var den procentdel, man blev beskattet efter.
Ingen kunne lide indkomstskat, men alle betalte den, fordi de ellers ville være kommet i fængsel.
Købmændene blev igen tvunget til at hæve deres priser.
Og igen krævede medarbejderne højere lønninger.
Som følge heraf måtte mange iværksættere erstatte en del af deres arbejdsstyrke med maskiner eller gik konkurs.
Det gjorde naturligvis arbejdsløsheden værre, og det fik regeringen til at indføre flere modeller
for socialhjælp og arbejdsløshedsunderstøttelse.
Regeringen indførte told, subsidier og andre beskyttelsesforanstaltninger for at redde
forskellige industrier fra kollaps og redde arbejdspladser.
Her og der begyndte folk at spekulere på, om formålet med produktionen faktisk var at
fremstille varer eller blot at skabe arbejdspladser.
Da situationen fortsatte med at forværres, forsøgte regeringen at opretholde en vis stabilitet
gennem løn- og priskontrol og komplekse regler.
Skattemyndighederne skulle styrkes ved hjælp af moms og alle former for afgifter.
Nogen opdagede engang, at et brød blev belastet med over 50 forskellige afgifter på sin vej fra mejetærskeren til husmoderen.
Nu kom eksperternes tid, som nogle gange endda kom i kabinettet, men som for det meste mødtes i uigennemsigtige
udvalg og kun kunne fremlægge meningsløse papirer år efter år.
I bedste fald anbefalede de en yderligere omstrukturering af skattesystemet.
Men den samlede mængde af skatter og afgifter fortsatte med at stige støt.
Fabian krævede ubarmhjertigt sin interesse.
Denne post opslugte en stadig større del af skatteindtægterne.
Det gav anledning til en helt ny form for politik, nemlig partipolitik.
Folk skændtes med hinanden om, hvilket parti der bedst kunne løse problemerne.
Folk diskuterede personligheder og ideologier, kastede etiketter efter hinanden og gjorde et stort
nummer ud af alt andet end det egentlige problem.
En stille fortvivlelse bredte sig blandt de styrende organer.
Til sidst kom det til et punkt, hvor de skyldige renter i en by oversteg den indtjente indkomst.
Mængden af ubetalte renter voksede i hele landet, og der blev nu også opkrævet renter på
forfaldne renter, den såkaldte renters rente.
Det gjorde det muligt for Fabian og hans kumpaner gradvist at overtage landets konkrete rigdom, enten gennem
overdragelse af ejerskab eller øget kontrol i bestyrelserne.
Men kontrollen var endnu ikke altomfattende.
De hemmelige allierede vidste, at de kun ville være sikre i sadlen, når de havde hver eneste person helt under kontrol.
Der var mangel på penge overalt.
Mange mennesker var arbejdsløse og forarmede.
De sociale systemer kunne ikke tage sig af alle, så befolkningen gjorde gradvist oprør.
Fabian overbeviste regeringen om at slå to fluer med ét smæk.
For det første er krig den bedste måde at forene folk på i kampen mod en fælles ydre fjende.
Og for det andet er det også den bedste måde at tilbagebetale den indenlandske statsgæld på,
nemlig ved at udnytte andre lande efter sejren.
For at få krigsmaskinen til at rulle fik Fabian bygget fabrikker, gav deres ejere penge til at lave bomber,
lånte penge til militæret og gav til sidst ofrene højrentelån til den omfattende genopbygning.
Dette blev efterfulgt af yderligere generøse lån under overskriften økonomisk udvikling.
Dette system, med alle dets konsekvenser, var så vellykket, at mange lande i verden pludselig ikke kun havde
udlandsgæld, nemlig til Fabian, men også var involveret i krige af den ene eller anden art.
Fabian sørgede for, at der altid var en magtbalance, så ethvert land kunne tvinges i krig mod ethvert andet.
Det syntes Fabian var passende, for eksempel når et land ignorerede Fabians forslag, ikke kunne
betale sin gæld tilbage eller ønskede at indføre et nyt monetært system uafhængigt af Fabian.
Fabian finansierede altid det angrebne land, som regel via frontmænd, frontorganisationer eller hemmelige
tjenester, så krigen varede så længe som muligt, og så der kunne tjenes så meget som muligt på genopbygningen.
Og så fik han tilbagebetalt sine lån ved at plyndre det erobrede lands infrastruktur og naturressourcer.
De fleste medborgere, der gjorde oprør mod det lumske system, kunne bringes til tavshed ved at sætte dem
under økonomisk pres eller simpelthen latterliggøre dem.
Til det formål opkøbte Fabian og hans kumpaner de fleste aviser, tv- og radiostationer og udnævnte håndplukkede ledere.
Mange af disse medieaktører forsøgte oprigtigt at gøre verden til et bedre sted, men de var
slet ikke klar over, hvordan de blev udnyttet.
De løsninger, de udbredte, behandlede altid kun symptomerne uden nogensinde at tage fat på den grundlæggende årsag til problemet.
Der var forskellige aviser og magasiner.
Nogle for venstrefløjen, nogle for højrefløjen, andre for den liberale midte, samt
magasiner for arbejderne og andre for iværksætterne.
Man måtte læse og skrive, hvad man ville, men kun så længe man ikke forsøgte at komme til bunds i det egentlige problem.
Fabians store plan var ved at blive ført ud i livet.
Hele landet, og ikke kun dette land, stod i stor gæld til ham.
Gennem uddannelsessystemet og massemedierne dominerede han ikke kun folks tanker, men også deres sind.
Hvad befolkningen tænkte og troede, var i sidste ende helt i Fabians hænder.
Hvis en enkelt person har langt flere penge, end han nogensinde kan bruge på sin private fornøjelse,
hvilken særlig glæde kan han så stadig få ud af verden?
For den selvudnævnte elite er der et klart svar på dette.
Kraften.
Den nøgne, uhæmmede magt over andre mennesker.
Idealisterne var meget dygtigt placeret i medierne og i politik og blev dermed faktisk uskadeliggjort.
Men han fandt de virkelige kontrolfreaks med den særlige herskermentalitet, som Fabian
ledte efter, i finansdynastiernes magtjunkier.
De fleste af de tidligere guldsmede havde udviklet en sådan mentalitet.
Deres store rigdom tilfredsstillede dem ikke længere.
De ledte efter spændingen ved en ny udfordring.
Magt over masserne var det ultimative spil.
Disse mennesker troede, at de var bedre end alle andre.
At regere er vores ret og vores pligt.
Masserne ved ikke, hvad der er godt for dem.
Du er nødt til at samle dem og lede dem.
Vi er derimod født til at herske.
Fabian og hans kumpaner kontrollerede adskillige banker i byen og på landet.
De var måske nok private virksomheder med forskellige ejere, men på trods af al den
tilsyneladende konkurrence arbejdede de tæt sammen.
En centralbank var blevet oprettet med statens velsignelse, og dens grundlag var ikke engang baseret på egen kapital.
Nej, også her var pengeskabelsen baseret på, at folks opsparingsindskud blev debiteret.
Gæld, hvor man end kigger hen.
For omverdenen gav dette reservecenter indtryk af at regulere pengemængden på en seriøs måde og på
en eller anden måde udgøre en statslig funktion.
Men mærkeligt nok har der aldrig siddet en valgt regeringsrepræsentant eller højtstående
embedsmand i denne centralbanks bestyrelse.
Regeringen lånte ikke længere direkte af Fabian, men kunne henvende sig til centralbanken med
næste års skatteindtægter som sikkerhed for lånene.
Det var i tråd med Fabians plan, som var at aflede mistanken fra sin egen person og i stedet skubbe til en regeringsprocedure.
I baggrunden holdt han selvfølgelig alle strengene i hånden.
Fabians indirekte kontrol med regeringens forretninger var så perfekt, at han engang lod praleriet slippe ud.
"Hvis jeg kontrollerer en nations penge, er jeg ligeglad med, hvem der laver lovene."
Det var ligegyldigt, hvilket parti der sad på magten, for Fabian kontrollerede pengene, finanserne, nationens livsnerve.
Regeringen modtog pengene, men der blev opkrævet renter for hvert ekstra lån.
Stadig flere penge flød til alle mulige sociale ydelser, og regeringen var knap nok i stand til at betale
renterne, for slet ikke at tale om at tilbagebetale hovedstolen.
Af og til er der nogen, der spørger: "Hvis penge er et menneskeskabt system, så kan det vel tilpasses folks
behov, så det tjener folk i stedet for at dominere dem, ikke?"
Men folk af denne kaliber blev mere og mere sjældne, og deres stemmer blev overdøvet af den infernalske støj, som den evige
søgen efter de manglende fem thalere til renterne forårsagede.
Regeringerne og med dem partifarverne kom og gik.
Sort, rød, gul, grøn, men princippet forblev det samme.
Uanset hvilken regering der sad ved magten, kom Fabians endelige mål tættere og tættere på år efter år.
Menneskers love var irrelevante.
De blev beskattet i en uendelighed.
Deres solvens var ved at være opbrugt.
Nu var tiden moden til Fabians sidste store træk.
Ti procent af alle penge var stadig i omløb i form af mønter og sedler.
Med penge på lommen havde folk stadig en vis kontrol over deres eget liv.
Denne sidste bastion af personlig handlefrihed skulle afskaffes uden at vække mistanke.
Man kunne argumentere for, at det var et sikkerhedsspørgsmål.
Checks blev ikke accepteret uden for virksomhedens eget samfund.
Folk havde ikke lyst til at bære rundt på kontanter, når de rejste.
En mere praktisk løsning var derfor meget velkommen på dette område.
Fabian fik selvfølgelig den rigtige idé igen.
Hans organisation udstedte et plastikkort til alle med navn, foto og identifikationsnummer.
Det eneste, man skulle gøre, var at vise kortet, når man handlede.
Butiksindehaverne kontaktede den centrale computer og tjekkede kreditten, hvorefter
kunden kunne shoppe løs op til et vist beløb.
Kreditkortet blev gjort endnu mere attraktivt for kunden, fordi der ikke blev opkrævet
renter ved tilbagebetaling i slutningen af måneden.
Forretningsmændene havde derimod meget højere udgifter, som til gengæld skulle lægges oven i prisen på
slutprodukterne og dermed sendes videre til kunden.
Fabian og hans venner fik et stadig bedre ry.
Faktisk blev de betragtet som samfundets grundpiller.
Hendes udtalelser om finansielle og økonomiske spørgsmål blev accepteret næsten som et religiøst dogme.
Mange små virksomheder kollapsede under den stadigt stigende byrde af skatter og afgifter.
Der blev indført særlige godkendelser og tilladelser til alle mulige teknikker og procedurer, så de
resterende virksomheder knap nok kunne holde hovedet oven vande.
Fabian ejede eller kontrollerede alle de store virksomheder, hver med hundredvis af datterselskaber.
Konkurrencen mellem disse store virksomheder var ren forstillelse.
I sidste ende blev alle konkurrenter presset ud af markedet.
Blikkenslagere, bilmekanikere, elektrikere og de fleste andre manuelle lagerbygninger og små virksomheder led samme skæbne.
De blev opslugt af Fabians store virksomheder, som alle blev beskyttet af regeringen.
Fabian argumenterede derefter for den endelige afskaffelse af mønter og papirpenge.
Så der ikke længere var nogen virksomhed eller person, der kunne klare sig uden
kreditkort og det allestedsnærværende computersystem.
Hvis nogen mistede deres kreditkort, var Fabians plan at tvangstatovere identifikationsnummeret på
alle borgeres hænder, så det kunne aflæses under et særligt lys og overføres til en computer.
For uden et sådant identitetsbevis ville ingen kunne købe eller sælge noget.
Hver eneste computer ville være forbundet med en gigantisk central computer, hvor alle
oplysninger om hver eneste person ville være gemt.
Så Fabian ville vide alt om alle.
Når dette var opnået, ville han have ultimativ total kontrol over alle mennesker i
landet og desuden over alle mennesker i verden.
Der findes allerede løsninger og mulige veje ud af rodet.
Vi vil gerne takke alle, der har bidraget til denne films succes: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de