Izričito se potiče masovno kopiranje ovog DVD-a; objavljivači navode da je njihov cilj postići najširu
moguću distribuciju. S poštovanjem, Neue Impulse e.V.
Sljedeći film prikazuje stvarni razvoj našeg novca i nedostatke monetarnog sustava.
Bilo kakve sličnosti s stvarnim događajima i osobama nisu ni slučajne ni nenamjerne.
Neue Impulse e.V. predstavlja
Uz ljubaznu podršku secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
Produccija Michaela Kenta
Priča o Fabijanu kolaru
zašto svugdje nedostaje novca
Daj mi svijet plus 5% ili
temeljeno na tekstu Larryja Hannigana
Crteži Ralfa Alexa Fichtnera
Narator Kai Taschner
Režija i animacija Christoph Lehmann
Fabian je bio uzbuđen dok je vježbao govor koji će sljedećeg dana održati pred velikom publikom.
Uvijek je težio moći i prestižu.
Sada će se njegov san uskoro ostvariti.
Fabian je bio obrtnik koji je radio s zlatom i srebrom, izrađujući nakit i ukrase, ali mu više
nije bilo drago što mora zarađivati za život radom.
Tražio je uzbuđenje izvanrednog, izazov.
A sada se njegov veliki plan spremao ostvariti.
Generacijama je izravna razmjena robe bila uobičajeni oblik trgovine.
Oni koji su morali hraniti obitelj ili su taj zadatak u potpunosti obavljali vlastitim poljoprivrednim radom i
uzgojem stoke, ili su se specijalizirali za određeni zanat.
Višak iz naše vlastite proizvodnje razmijenjen je za višak drugih.
Trg je bio živo središte društvenog života.
Unatoč prašini i buci, šarolika vreva općenito je bila popularna jer je uvijek bilo mnogo novih i zanimljivih stvari za čuti.
Međutim, u posljednje vrijeme čini se da su trenja i sporovi sve veći.
Zašto trošiti riječi na to?
Bilo je vrijeme da se uspostavi bolji sustav.
Obično su ljudi bili dobrog raspoloženja i uživali su u plodovima svog rada.
Oblik vlasti bio je izuzetno jednostavan.
U svakoj općini izabran je građanski savjet čija je zadaća bila osigurati i jamčiti slobode i prava pojedinca.
Nitko ne može biti prisiljen učiniti išta protiv svoje volje, bilo na poticaj pojedinca ili skupine.
To je bila jedina svrha vlade, a svakog izabranog gradonačelnika njegova je zajednica rado podržavala.
Međutim, dan tržnice donio je niz problema koje nije bilo lako prevladati.
Kolika je bila vrijednost noža?
Trebalo bi li to platiti jednom ili dvjema košarama kukuruza?
Je li krava vrijedila više od ručne kolica?
Gdje je bio referentni pokazatelj?
Nitko ne bi mogao smisliti bolji sustav.
Fabian je objavio narodu: "Imam rješenje za naše probleme s barterom."
Svi sugrađani bili su pozvani na veliko okupljanje.
Ogromna gomila okupila se na gradskom trgu.
Fabian je objasnio svoj novi sustav, koji je nazvao novcem.
Kako je stvar zvučala prilično obećavajuće, ljudi su ga znatiželjno pitali kako će se pristupiti promjeni.
Zlato koje obično koristim za izradu nakita vrlo je dragocjen metal, rekao je.
Ne hrđa, ne mijenja boju i ima neograničen rok trajanja.
Dakle, izradit ću nekoliko kovanica od zlata i nazvati svaku kovanicu taler.
Objasnio je publici kako će se vrijednost talera uskoro stabilizirati i da je korištenje novca kao sredstva
razmjene znatno praktičnije od izravne razmjene robe.
Jedan član Narodne skupštine primijetio je da bi neki ljudi mogli lako sami iskopati zlato i od njega izraditi novčiće.
Fabian je već imao spremno odgovor.
To bi bilo nepravedno.
Naravno, samo kovanice koje je odobrila vlada prihvaćaju se kao zakonsko sredstvo plaćanja.
Pečat se utiskuje radi sigurnosti.
Publika je to smatrala prilično vjerojatnim, a predloženo je da svi u početku dobiju isti broj kovanica.
Međutim, svijećar je ubacio riječ, rekavši da ima pravo na većinu talera jer svi koriste njegove svijeće.
Nema šanse, povikao je jedan od poljoprivrednika, jer bez hrane bi svi umrli od gladi.
Većina talera definitivno treba ići poljoprivrednicima.
To je u početku dovelo do opće svađe.
Fabian je neko vrijeme pustio ljude da se međusobno prepiru i naposljetku im je otkrio zapanjujuće rješenje.
Budući da se ne možete složiti, predlažem da prvo od mene nabavite sve potrebne talere.
Teoretski ne postoji gornja granica, ali naravno morate moći vratiti mi taj iznos.
Što više talara dobiješ od mene, to ćeš više morati vratiti na kraju godine.
U redu, rekli su sugrađani, a što je u tome za vas?
Budući da vam pružam uslugu, objasnio je Fabian, naime opskrbu novcem, imam pravo na naknadu.
Recimo da za svakih 100 talara koje ti posudim, vratim 100 talara plus 5 talara za svaku sljedeću godinu duga.
Ova dodatna pet tálara je moja naknada za najam, i tu ćemo naknadu nazivati kamatom.
Činilo se da nema drugog načina, a 5% se činilo skromnim zahtjevom.
Vratite se sljedećeg petka i počet ćemo.
Fabian nije gubio vrijeme i proveo je sljedećih nekoliko dana i noći izrađujući kovanice.
Tjedan dana kasnije ljudi su se redali ispred njegove trgovine.
Nakon što je građanski savjet pregledao i odobrio kovanice, prvi građani kovali su svoje prve talere.
Neki su u početku željeli samo nekoliko talara da isprobaju nepoznati sustav.
Vrlo brzo novi sredstvo razmjene postalo je vrlo popularno, pa se vrijednost svih dobara
procjenjivala u zlatnim kovanicama ili talerima.
Ova dodjela vrijednosti bila je cijena proizvoda, a cijena se prvenstveno temeljila na
količini rada uloženog u njegovu proizvodnju.
Ako je bilo potrebno mnogo posla, naplaćivala se visoka cijena.
Međutim, stvari koje se mogle proizvesti gotovo bez napora bile su jeftine.
U jednom od gradova u zemlji živio je čovjek po imenu Alban.
On je bio jedini urar.
Njegovi kupci bili su spremni platiti visoku cijenu za njegove satove.
Ali onda se pojavio još jedan čovjek koji je također izrađivao satove i nudio ih po nižoj cijeni kako bi povećao prodaju.
Alban je bio prisiljen sniziti cijene kako ne bi izgubio sve svoje kupce zbog jeftinijih konkurenata.
Uskoro su se cijene stabilizirale na razini prilagođenoj kupcima, jer su oba urara nastojala pružiti
najbolju moguću kvalitetu po najpovoljnijoj cijeni.
Bila je to iskrena i poštena slobodna konkurencija.
Isti se princip ubrzo proširio na sve sektore.
Građevinarstvo, prijevozni sektor, poljoprivreda, pa čak i računovođe i svaka druga profesija.
Kupci su imali slobodan izbor i prema vlastitom nahođenju odlučili se za najbolju ponudu.
Nije bilo umjetnih zaštitnih mjera poput koncesija ili carinskih pristojbi koje bi spriječile druge ljude da se upuste u posao.
Razina životnog standarda porasla je, i na kraju su se svi pitali kako je život uopće bio moguć prije uvođenja novca.
Na kraju godine Fabian je potražio sve ljude koji su mu dugovali novac.
Neki sada posjeduju više nego što su posudili, ali to je također značilo da drugi sada imaju manje, budući
da je u opticaj pušteno samo određeno broj kovanica.
Oni koji su ostvarili dobit stoga su vratili 100 talera plus 5 talera kamate, ali su često
morali ponovno posuditi novac kako bi ostali u poslu.
Svim ostalima je po prvi put postalo jasno da su u dugovima.
Prije nego što im je ponovno posudio novac, Fabian je založio njihovu imovinu kako bi osigurao svoje potraživanja.
Sada dužnici nisu bili samo u dugovima, nego su i založili svoje kuće, pa su se brzo uputili u potragu za pet talara koji su
nedostajali, a koji su bili tako nevjerojatno teško nabaviti.
Nitko nije shvatio da društvo u cjelini nikada neće moći pobjeći iz ove zamke duga, jer čak i da su svi prvotno proizvedeni
i u opticaj pušteni taleri bili otplaćeni, i dalje bi postojao manjak od 5 talera kamate godišnje na svakih 100 talera.
Nitko osim Fabiana nije razumio da se kamata nikada ne može isplatiti, jer ta dodatna
količina kovanica nikada nije proizvedena.
Bilo je apsolutno neizbježno da će se neki ljudi uskoro pokazati nesolventnima.
Na stražnjem dijelu svoje radionice Fabian je imao trezor u koji su kupci voljeli položiti
neke od svojih kovanica radi sigurnog čuvanja.
Za to je naplaćivao malu naknadu, ovisno o iznosu novca i trajanju čuvanja.
Vlasnik je dobio potvrde o uplati svojih depozita.
Pri većim kupnjama bilo je nezgrapno nositi sa sobom mnogo zlatnih kovanica, pa se postupno uobičajilo
plaćati jednim ili više Fabianovih računa koji odgovaraju vrijednosti kupljene robe umjesto kovanica.
Trgovci su prihvaćali potvrde kao pouzdano sredstvo plaćanja jer su ih u bilo kojem trenutku mogli
odnijeti Fabijanu i zauzvrat dobiti zlatne kovanice.
Potvrde su prelazile iz ruke u ruku, a da se zlato samo nije moralo premještati.
Fabijanovi računi bili su jednako pouzdani kao i sami zlatni novčići.
Fabian je ubrzo shvatio da gotovo nitko zapravo nije dolazio preuzeti zlatne kovanice.
Pa pomisli u sebi: "Sada imam toliko zlata u svom posjedu, a ipak još uvijek zarađujem svoj kruh znojem svoga lica kao obrtnik."
To je besmislica.
Uostalom, desetci ljudi bi mi plaćali kamatu kad bi smjeli koristiti zlato koje ovdje samo leži i koje se rijetko preuzima.
Rekao je sebi, sasvim je u redu, zlato mi ne pripada, ali je u mom posjedu i to je sve što je važno.
Zašto bih nastavio kovati kovanice kad mogu upotrijebiti neke od kovanica iz svog trezora?
Tako je počeo posuđivati zlatne kovanice koje su mu već bile položene.
U početku samo malo i vrlo oprezno, ali postupno sve odvažnije.
Jednog dana Fabian je primio veliki zahtjev za kredit.
Predložio je kupcu: zašto ne bismo otvorili račun na tvoje ime umjesto da ti dostavljamo sve te kovanice?
Jednostavno ću vam izdati odgovarajući broj računa.
Zajmoprimac je pristao i otišao s hrpom računa.
Dobio je znatni zajam, no zlato je ostalo u trezoru.
Kad je kupac otišao, Fabian je imao širok osmijeh na licu, jer je uspio pojesti tortu i pritom je sačuvati.
Mogao je posuditi zlato i pritom ga zadržati u svom posjedu.
Prijatelji, poznanici i stranci, pa čak i neprijatelji, trebali su novac za svoja poduzeća, i sve dok su mogli osigurati kolateral,
nije bilo ograničenja u iznosu novca koji se mogao posuditi.
Fabian je uspio posuditi nekoliko puta veći iznos novca pohranjenog u svom sefu, koji čak nije
bio ni njegov, jednostavno izdavanjem potvrda.
I sve je bilo u redu sve dok pravi vlasnici nisu zatražili povrat svog zlata i dok je održano povjerenje stanovništva.
U velikoj knjizi vodio je precizne zapise o debetima i kreditima svakog pojedinog kupca.
Posuđivanje novca pokazalo se izuzetno unosnim poslovanjem.
Fabianov društveni status porastao je gotovo jednako brzo kao i njegovo bogatstvo.
Sada je bio važan čovjek kojem su se divili.
U financijskim pitanjima njegova je riječ gotovo bila smatrana objavom.
Kovači zlata iz drugih gradova počeli su se zanimati za njegove poslovne prakse, i
jednog dana su svi zajedno otišli da ga posjete.
Uveo ih je u svoje metode, ali je naglasio da je tajnost bitan preduvjet.
Da je zavjera otkrivena, cijeli bi se sustav mogao urušiti poput kuće od karata.
Stoga je odlučeno osnovati tajno društvo.
Svaki zlatar vratio se u svoj grad i počeo organizirati vlastiti posao davanja novca u zajam prema Fabianovim uputama.
Fabianovi računi sada su se prihvaćali na isti način kao i njegovi zlatni novčići, a često su
se polagali u sef na isti način kao i novčići.
Ako je jedan trgovac želio poslati drugom određenu uplatu za isporuku robe, jednostavno je napisao kratku uputu Fabijanu
da prebaci novac s njegovog računa na račun drugog trgovca.
Fabian je uspio napraviti potrebne promjene na računima za samo nekoliko minuta.
Ovaj novi sustav također je postao vrlo popularan.
Pisane upute za takvo beskontaktno plaćanje nazivane su čekovima.
Na još jednom tajnom sastanku Fabian je otkrio svojim kovačima zlata novi plan.
Sljedećeg dana sazvali su sastanak svih guvernera koji su predsjedali pojedinim dijelovima zemlje.
Fabian je djelovao kao glasnogovornik. "Rashodni listovi koje izdajemo općenito su dobro
prihvaćeni, ali povremeno ih kopiraju krivotvoritelji."
Moramo stati na kraj ovome.
Guverneri su zapanjeno pitali što mogu učiniti povodom toga.
Fabian je, naravno, imao spremno rješenje. "Predlažem da vlada preuzme zadatak tiskanja novih potvrda o uplati s kompliciranim
uzorcima na posebnom papiru, koje ćemo nazvati novčanicama."
Mi kovači zlata rado ćemo snositi troškove tiska jer nam to štedi mnogo vremena pri izdavljanju računa.
Guverneri nisu imali daljnjih prigovora, budući da je, naravno, bilo nužno zaštititi stanovništvo od
prevaranata, a tiskanje novčanica bilo je razumno rješenje.
"A još nešto," reče Fabian, "neki su ljudi krenuli u kopanje zlata i kuju vlastite zlatne kovanice."
Predlažem donošenje zakona kojim se nalaže predaja svih zlatnih nuggeta u zamjenu za
odgovarajuću naknadu u obliku kovanica i novčanica.
Ovaj je prijedlog također prihvaćen, a vlada je tiskala velike količine novih novčanica.
Na svakoj novčanici bilo je specifično riječ.
Jedan talar, pet talara, deset talara i tako dalje.
Kovari su pokrili minimalne troškove tiska.
Budući da je bilo mnogo praktičnije nositi novčanice sa sobom, bilo je lako uvjeriti stanovništvo.
Unatoč njihovoj popularnosti, novi novčanici i kovanice korišteni su samo za oko deset posto svih transakcija.
Statistika je pokazala da je 90 posto svih platnih transakcija obrađeno čekovima i bankovnim transferima.
Fabian je potom pokrenuo sljedeću fazu svog plana.
Do sada su mu kupci zapravo plaćali malu naknadu za sigurno čuvanje svog novca.
Međutim, kako bi privukao više novca u trezor, Fabian je štedišama ponudio tri posto kamate na njihove depozite.
Većina ljudi je vjerovala da će ostvariti samo dvoprocentnu dobit jer je bio poznat po tome što
je posuđivao njihov novac uz kamatu od pet posto.
Usput, nitko nije bio sklon dovoditi u pitanje Fabianove metode, jer je dobivanje tri posto kamate bilo
znatno bolje nego plaćanje dodatnih troškova skladištenja.
Zbog velikog broja šteditelja, imovina kojom je Fabian upravljao brzo je rasla.
I opet je posudio znatno veće iznose nego što je zapravo bilo novčanica i kovanica u trezoru.
Za svakih 100 talera u gotovini u trezoru posuđivao je 200, 300 ili 400 talera, a u nekim
slučajevima čak i do 900 talera zajmoprimcima.
Samo je morao paziti da omjer nikada ne premaši devet prema jedan, jer je u prosjeku jedan od deset kupaca
želio da mu se stanje na kreditu isplati u gotovini.
Ipak, Fabian je uspio naplatiti punih 45 talara kamate na 900 talara novca u knjizi
koje je posudio u obliku jednostavnih čekova.
To je pet posto od 900 talera.
Fabian je zadržao 45 talera kao kamatu.
Ostali zlatari su učinili isto.
Svi su stvorili novac iz ničega.
Jednostavno perom, a uz to je tražio i kamatu.
Naravno, oni sami nisu kovali novac, nego su naložili vladi da ispiše bankovne bilježe ili kuje
kovanice, koje su potom zlatari distribuirali narodu.
Fabian je platio samo troškove tiska.
Ipak su stvarali novac iz ničega kad su odobravali zajmove, a zatim su na njega naplaćivali kamatu.
Većina ljudi je vjerovala da je vlada odgovorna za opskrbu novcem.
Također su vjerovali da će Fabian posuđivati samo one iznose novca koje su mu drugi položili kao štednju.
Međutim, čudno je da se nikome štednja nikada nije smanjila kad su novci posuđeni drugdje.
Da su svi istovremeno pokušali podići stanja na svojim računima, prevara bi bila razotkrivena.
Jednog dana je promišljeni poslovni čovjek došao posjetiti Fabiana.
Kamata je pogrešna, rekao je.
Svaki put kad posude 100 talera, traže 105 talera zauzvrat.
Dodatnih 5 talera nikada se ne mogu isplatiti, jer ne postoje.
Poljoprivrednici proizvode hranu, industrija proizvodi robu i tako dalje, ali samo oni proizvode novac.
Pretpostavimo da su u cijeloj zemlji postojala samo dva poduzetnika koji su zapošljavali sve ostale.
Svaki od njih dvoje posuđuje 100 talara.
Plaćamo 90 talera za plaće i troškove i ostvarujemo dobit od 10 talera, koja ide u naše vlastite džepove.
Ukupna kupovna moć bi tada bila 90 plus 10 talara puta 2, tj. 200 talara.
Ali da bismo ih platili, morali bismo prodati sve naše proizvode za 210 talera.
Ako jedan od nas uspije prodati svu svoju zalihu za 105 talara, drugi može zaraditi najviše 95 talara.
Štoviše, neće moći prodati neku od svojih robe jer nema više novca da bi je kupio.
Još će im dugovati 10 talera i može ih vratiti samo posuđivanjem još novca.
Sustav je stoga nemoguć.
Čovjek je nastavio.
Očito su trebali pustiti u opticaj 105 talera, odnosno 100 za mene i 5 koje bi potrošili sami.
Tada bi u opticaju bilo 105 talara i dugovi bi se mogli otplatiti.
Fabian je šutio i napokon odgovorio.
Ekonomija je vrlo složena znanost, draga moja.
Ovo pitanje zahtijeva mnogo godina proučavanja.
Posvetit ću punu pažnju spomenutim stvarima, a ti se, molim te, pobrini za svoje.
Morate raditi učinkovitije, povećati proizvodnju, smanjiti troškove i postati bolji poslovni čovjek.
Rado ću vam pomoći u bilo kojem trenutku.
Posjetitelj je otišao nezadovoljan.
Nešto je ovdje bilo pogrešno.
S Fabianovim metodama nešto je bilo u osnovi pogrešno.
I vješto je izbjegavao pitanja.
Ali je Fabian bio opće priznat kao stručnjak, a prigovori bi bili uzaludni.
Uostalom, činilo se da gospodarstvo cvjeta i da zemlja doživljava ogroman uspon.
Kako bi pokrili kamatu na posuđeni novac, trgovci su morali povećati svoje cijene.
Zaposlenici su se potom žalili da su im plaće preniske.
Međutim, poslodavci nisu htjeli plaćati veće plaće.
Ukazali su na rizik od bankrota.
Poljoprivrednici nisu bili pravedno plaćeni za svoju proizvodnju.
I mnoge kućanice su se žalile na pretjerano skupu hranu.
Konačno su izbili štrajkovi.
Fenomen koji je ranije bio nepoznat.
Sve više ljudi također je bilo pogođeno siromaštvom.
Čak ni prijatelji ni rodbina nisu imali sredstava da im pomognu.
Stvarno bogatstvo zemlje bilo je uvelike zaboravljeno.
Plodno tlo, prostrane šume, mineralni resursi i stoka.
Sve se vrtjelo oko novca.
Ova naizgled vrhovna roba, koja je uvijek bila u kratkoj ponudi.
Ali nitko nije dovodio u pitanje sustav.
Vjerovalo se da je vlada imala sve te mehanizme pod kontrolom.
Nekoliko ljudi uspjelo je udružiti svoje viškove sredstava i osnovati neovisne kreditne ili financijske institucije.
To bi donijelo 6% kamate ili više, što je znatno premašilo Fabianovu ponudu kamatne stope od 3%.
Međutim, te su neovisne tvrtke mogle posuđivati samo novac koji su stvarno posjedovale.
Za razliku od Fabiana, oni nisu imali čudnu moć stvarati novac iz ničega jednostavnim upisivanjem u knjige perom.
Ove neovisne financijske institucije iritirale su Fabiana i njegove pomagače.
Stoga su brzo osnovali vlastitu.
Većina konkurencije je otkupljena prije nego što je uopće imala priliku procvjetati.
U tren oka sve su financijske institucije bile u njihovom vlasništvu ili pod njihovom kontrolom.
Sveukupna gospodarska situacija nastavila se pogoršavati.
Radnici su mislili da njihovi šefovi zadržavaju previše profita.
Poslodavci su, s druge strane, smatrali svoje radnike lijenima i neučinkovitima.
Svi su međusobno krivili jedni druge.
Guverneri također nisu uspjeli pronaći rješenje.
Štoviše, činilo se da se problem siromaštva mora riješiti kao prioritet.
Uvedeni su socijalni programi i svaki je stanovnik bio zakonski obvezan doprinositi.
To je zauzvrat razljutilo građane, koji su se još uvijek držali zastarjelog stava da bi se susjedi
trebali dobrovoljno međusobno pomagati u nevolji.
Ovi porezi nisu ništa drugo nego legalizirana pljačka, protestirali su ljudi.
Sve što se uzima od pojedinca protiv njegove volje, bez obzira na svrhu, jednako je krađi.
Ali se svatko osjećao bespomoćno i bojao se zatvorske kazne koja bi mu mogla biti izrečena zbog neplaćanja poreza i pristojbi.
Iako su socijalni programi pružili kratkoročno olakšanje, nisu mogli riješiti probleme.
Naprotiv, ubrzo su se vratili u većem broju, donoseći sa sobom dodatnu potrebu za novcem.
Socijalna potrošnja dosegla je vrtoglave visine, a skupi administrativni aparat također je izmaknuo kontroli.
Većina članova vlade bili su pristojni ljudi koji su pružali iskrene informacije.
Nisu željeli opterećivati svoje sugrađane dodatnim troškovima.
Tako propuštaju svoje posljednje utočište, posuđujući nedostajuće novce od Fabiana i njegovih prijatelja.
Međutim, nisu imali pojma kako će ikada otplatiti te obveznice.
Roditelji više nisu mogli priuštiti plaćanje učitelja svoje djece.
Više nisu mogli priuštiti ni plaćanje liječnika.
Čak su i prijevozničke tvrtke bankrotirale.
Jednostavno nije bilo više novca.
Korak po korak, vlada se našla prisiljenom preuzeti i upravljati svim tim funkcijama.
Nastavnici, liječnici i mnoge druge profesionalne skupine postale su državni službenici i zaposlenici javnog sektora.
U tim okolnostima samo su se rijetki još uvijek zadovoljavali svojim radom.
Primali su pristojne plaće, ali su izgubili svoju neovisnost i identitet.
Svaka je osoba bila samo zupčanik u ogromnoj mašini.
Nije bilo prostora za osobnu inicijativu, a profesionalna postignuća jedva su bila primijećena.
Plaće i satnice bile su praktički fiksne, a promaknuti su se mogli samo kad bi nadređeni otišao u mirovinu ili umro.
U svojoj očajnosti vladari su ponovno odlučili zatražiti Fabijanov savjet.
Smatraju ga iznimno pametnim, a on je uvijek činio dojam da ima najbolje rješenje za financijske probleme.
Slušao je sve njihove probleme, razmišljao o njima i govorio.
Mnogi ljudi se ne mogu nositi sa svojim problemima.
Oni ovise o tome da netko drugi uskoči i riješi im probleme.
Siguran sam da se svi slažete da većini ljudi treba biti zajamčeno pravo na sreću u životu i na zadovoljenje osnovnih potreba.
Uostalom, mi predstavljamo sveobuhvatno načelo da su svi ljudi jednaki.
Kako bi se stvorila ravnoteža, višak bogatstva bogatih mora se oduzeti i redistribuiti siromašnima.
Nema drugog načina.
Moraju se uvesti progresivni porezi.
Što više netko ima, to više mora platiti.
Oporezujte sve prema njihovom bogatstvu i dajte svima prema njihovim potrebama.
Na primjer, škole i bolnice trebale bi biti besplatno dostupne onima koji su financijski ugroženi.
Dao im je dugo predavanje o uzvišenim idealima i zaključio riječima: "I molim vas, ne zaboravite da mi dugujete novac."
Već prilično dugo ga posuđuješ.
Mogu ti ususret suspendirati otplatu, ali moraš barem nastaviti plaćati kamatu.
Nitko nije dovodio u pitanje Fabianovu filozofiju.
Vlada je zapravo uvela progresivno oporezivanje dohotka.
Što je netko više zarađivao, to je veći postotak na koji je bio oporezovan.
Nitko nije volio porez na dohodak, ali su ga svi plaćali jer bi inače otišli u zatvor.
Trgovci su ponovno bili prisiljeni podići svoje cijene.
Još jednom su zaposlenici zahtijevali više plaće.
Kao rezultat toga, mnogi su poduzetnici morali zamijeniti dio svoje radne snage strojevima ili su bankrotirali.
Ovo je, naravno, pogoršalo nezaposlenost, potaknuvši vladu da uvede dodatne modele socijalne pomoći i naknada za nezaposlene.
Vlada je uvela carine, subvencije i druge zaštitne mjere kako bi spasila razne industrije od propasti i sačuvala radna mjesta.
Tu i tamo ljudi su se počeli pitati je li svrha proizvodnje zapravo proizvoditi robu ili samo osigurati radna mjesta.
Kako se situacija nastavila pogoršavati, vlada je pokušala održati određenu razinu stabilnosti
kontrolom plaća i cijena te složenim propisima.
Porezne vlasti trebale su biti ojačane putem poreza na dodanu vrijednost i svih vrsta pristojbi.
Netko je jednom istaknuo da je štruca kruha na putu od kombajna do kućanice bila oporezovana s više od 50 različitih poreza.
Sada je bilo vrijeme da stručnjaci stupe na scenu. Ponekad su čak dospjeli na razinu kabineta, ali uglavnom su se
sastajali u nepoznatim odborima i, iz godine u godinu, uspijevali su proizvesti samo besmislene dokumente.
U najboljem slučaju preporučili su daljnje restrukturiranje poreznog sustava.
Ali je ukupni iznos poreza i pristojbi nastavio stalno rasti.
Fabian je neumoljivo zahtijevao isplatu svojih kamata.
Ovaj je stavak progutao sve veći dio prihoda od poreza.
To je dovelo do potpuno novog oblika politike, naime stranačke politike.
Ljudi su međusobno raspravljali o tome koja bi stranka najbolje mogla riješiti probleme.
Ljudi su raspravljali o osobnostima i ideologijama, međusobno se etiketirali i pravili
veliku frku oko svega osim o stvarnom problemu.
Tiha očajanja proširila se među upravnim tijelima.
Na kraju je došlo do toga da je kamata dospjela u jednom gradu premašila ukupni ostvareni prihod.
Diljem zemlje iznos neplaćenih kamata rastao je, a na zakašnjele kamate sada su se
obračunavale i kamate, poznate kao kamate na kamate.
To je omogućilo Fabijanu i njegovim pomagačima da postupno preuzmu opipljivo bogatstvo zemlje, bilo prijenosima vlasništva
ili stjecanjem sve veće kontrole nad nadzornim odborima.
Ali kontrola još nije bila sveobuhvatna.
Tajno društvo je znalo da će biti sigurno u svojoj poziciji tek kada svaku pojedinu osobu bude savršeno pod svojom kontrolom.
Nigdje nije bilo novca.
Mnogi su ljudi bili nezaposleni i osiromašili su.
Socijalni sustavi za socijalnu skrb nisu mogli brinuti o svima, pa su se ljudi postupno počeli buniti.
Fabian je uvjerio vladu da ubije dvije muhe jednim udarcem.
Prvo, rat je najbolje sredstvo za ujedinjenje ljudi u borbi protiv zajedničkog vanjskog neprijatelja.
I drugo, ovo je također najbolji način otplate domaćih državnih dugova, naime iskorištavanjem drugih zemalja nakon pobjede.
Da bi pokrenuo ratnu mašineriju, Fabian je izgradio tvornice, dao njihovim vlasnicima novac za proizvodnju bombi,
posudio novac vojsci i na kraju odobrio žrtvama zajmove s visokim kamatama za opsežnu rekonstrukciju.
Nakon toga su pod nazivom gospodarskog razvoja odobreni daljnji velikodušni zajmovi.
Ovaj sustav, sa svim svojim implikacijama, bio je toliko uspješan da su se mnoge zemlje diljem svijeta odjednom našle
ne samo u inozemnom dugu, naime prema Fabianu, nego i upletene ili uključene u neku vrstu oružanog sukoba.
Fabian je osigurao da uvijek postoji ravnoteža snaga, tako da se bilo koja zemlja može natjerati na rat protiv bilo koje druge.
Fabian je uvijek mislio da je to dobra ideja kad bi neka zemlja ignorirala njegove prijedloge, nije vraćala
svoje dugove ili je željela uvesti novi monetarni sustav koji nije bio povezan s Fabianom.
Fabian je uvijek financirao napadnutu zemlju, uglavnom preko posrednika, paravan-organizacija ili tajnih službi, kako bi rat
trajao što duže i kako bi se od obnove zaradilo što više novca.
Zatim je vratio svoje zajmove pljačkajući infrastrukturu i prirodne resurse osvojenog zemlje.
Većina naših sugrađana koji su se pobunili protiv podmuklog sustava bila je ušutkana stavljanjem pod
ekonomski pritisak ili jednostavnim ismijavanjem.
U tu svrhu Fabian i njegovi pomagači otkupili su većinu novina, televizijskih i radijskih postaja te
imenovali rukovoditelje po svom izboru da ih vode.
Mnogi od tih medijskih operatera iskreno su pokušavali poboljšati svijet, ali uopće nisu shvaćali kako se iskorištavaju.
Rješenja koja su promovirali uvijek su se bavila samo simptomima, a nikada korijenskim uzrokom problema.
Sigurno je bilo raznih novina i časopisa.
Neki za ljevicu, neki za desnicu, drugi za liberalni centar, kao i časopisi za radnike i drugi za poduzetnike.
Dopušteno ti je bilo čitati i pisati što god si htio, ali samo dok nisi pokušao doći do samog korijena problema.
Fabianov veliki plan bio je pri kraju.
Cijela zemlja, a ne samo ova zemlja, bila mu je duboko zahvalna.
Putem obrazovnog sustava i masovnih medija kontrolirao je ne samo emocije ljudi, nego i njihove umove.
Ono što je stanovništvo mislilo i vjerovalo na kraju je bilo u potpunosti u Fabianovim rukama.
Ako jedna osoba posjeduje daleko više novca nego što bi ikada mogla potrošiti na vlastito uživanje,
kakve posebne užitke još može izvući iz svijeta?
Za samoproglašenu elitu postoji jasan odgovor na ovo pitanje.
Moć.
Gola, neobuzdana moć nad drugim ljudima.
Idealisti su bili vrlo vješti u medijima i politici te su stoga bili učinkovito neutralizirani.
Ali Fabian je pronašao prave opsjednute kontrolom s onom posebnom mentalnošću vladara koju je
tražio među ovisnicima o moći financijskih dinastija.
Većina bivših zlatara razvila je taj mentalitet.
Njihovo pretjerano bogatstvo ih više nije zadovoljavalo.
Tražili su uzbuđenje novog izazova.
Moć nad masama bila je krajnja igra.
Ti su ljudi mislili da su nadmoćniji od svih ostalih.
Naše je pravo i naša dužnost vladati.
Mase ne znaju što im je dobro.
Morate ih okupiti i usmjeravati.
Mi, s druge strane, rođeni smo da vladamo.
Fabian i njegovi pomagači kontrolirali su brojne kreditne institucije diljem grada i zemlje.
Možda su bile privatne tvrtke s različitim vlasnicima, ali unatoč naizglednoj konkurenciji, usko su surađivale.
Uz odobrenje vlade osnovana je središnja banka, čiji temelj nije bio utemeljen ni na vlastitom kapitalu.
Ne, i ovdje je stvaranje novca temeljeno na terećenju štednih depozita stanovništva.
Dugovi gdje god pogledaš.
Izvana je ovaj rezervni centar ostavljao dojam da ozbiljno regulira ponudu novca i na
neki način utjelovljuje vladinu funkciju.
No, začudo, nijedan izabrani vladin predstavnik ili viši državni službenik nikada nije bio
uključen u upravni odbor ove središnje banke.
Vlada više nije posuđivala izravno od Fabiana, nego se mogla obratiti središnjoj banci, pri čemu su sljedeće
godine porezni prihodi služili kao kolateral za zajmove.
To je bilo u skladu s Fabianovim planom, naime da skrenu sumnju s sebe i umjesto toga predstave vladin postupak.
U pozadini je, naravno, on i dalje bio u kontroli.
Fabianova neizravna kontrola državnih poslova bila je toliko savršena da je jednom pustio pohvalu.
Ako kontroliram novac nacije, onda mi nije stalo tko donosi zakone.
Nije bilo važno koja je stranka bila na vlasti, jer je Fabian kontrolirao novac, financije, životnu krv nacije.
Vlada je primila novac, ali je na svaki dodatni zajam obračunat kamatni postotak.
U sve veće iznose ulagalo se u sve vrste socijalnih naknada, a vlada je jedva mogla
plaćati kamate, a kamoli otplatiti glavnicu duga.
Povremeno bi netko upitao: "Ako je novac sustav koji su stvorili ljudi, onda ga se sigurno može prilagoditi potrebama
ljudi tako da im služi, a ne da ih kontrolira, zar ne?"
Ali ljudi takve vrste postajali su sve rjeđi, a njihovi su glasovi bili utišani paklenom bukom
uzrokovanom vječnom potragom za pet faljenih talara za kamatu.
Vlade su dolazile i prolazile, a s njima i stranačke boje.
Crna, crvena, žuta, zelena, ali je princip ostao isti.
Bez obzira na to koja je vlada bila na vlasti, Fabianov krajnji cilj približavao se iz godine u godinu.
Ljudski zakoni bili su nevažni.
Bili su oporezovani do mučnine.
Njezina je solventnost bila na kraju.
Sada je bilo zrelo vrijeme za Fabijanov posljednji veliki potez.
Deset posto sveg novca još je bilo u optjecaju u obliku kovanica i novčanica.
S novcem u džepovima, ljudi su i dalje imali određenu kontrolu nad vlastitim životima.
Ovaj posljednji bastion osobne slobode morao je biti ukinut bez izazivanja sumnje.
Moglo bi se tvrditi da je to bilo pitanje sigurnosti.
Čekovi se nisu prihvaćali izvan vlastite zajednice.
Ljudi nisu željeli nositi gotovinu sa sobom na putovanjima.
Stoga je u ovom području bilo vrlo dobrodošlo praktičnije rješenje.
Naravno, Fabian je opet imao pravu ideju.
Njegova je organizacija svima izdala plastičnu karticu na kojoj su bili prikazani ime
nositelja, fotografija i identifikacijski broj.
Samo ste trebali pokazati ovu karticu prilikom kupovine.
Poslovni ljudi su kontaktirali središnje računalo i provjerili kredit, nakon čega je kupac
mogao kupovati po volji do određenog iznosa.
Kreditna kartica učinjena je još privlačnijom za kupce time što im se nije naplaćivala kamata
kad bi do kraja mjeseca otplatili svoj iznos.
Poslovni ljudi, s druge strane, imali su znatno veće troškove, koji su potom morali biti dodani na
cijenu krajnjih proizvoda i time preneseni na kupca.
Fabian i njegovi prijatelji uživali su u sve boljoj reputaciji.
Da, oni su zaista smatrani stupovima društva.
Njegove izjave o financijskim i gospodarskim pitanjima prihvaćene su gotovo kao vjerska dogma.
Brojna mala poduzeća propala su pod sve većim teretom poreza i pristojbi.
Uvedene su posebne dozvole i licence za sve moguće tehnike i postupke, što je preostalim tvrtkama otežalo opstanak.
Fabian je posjedovao ili kontrolirao sve velike tvrtke, svaku s stotinama podružnica.
Natjecanje između ovih velikih tvrtki bilo je čista pretpostavka.
Na kraju su svi konkurenti bili prisiljeni napustiti tržište.
Vodoinstalateri, automehaničari, električari i većina ostalih obrtnika i malih poduzeća pretrpjeli su istu sudbinu.
Progutale su ih Fabijane velike korporacije, koje su zajednički bile pod zaštitom vlade.
Fabian je potom zagovarao potpunu ukidanje kovanica i papirnog novca.
Da nijedna tvrtka ili pojedinac ne bi mogla preživjeti bez kreditnih kartica i sveprisutnog računalnog sustava.
U slučaju da netko izgubi kreditnu karticu, Fabianov je plan bio da se identifikacijski broj svakog građanina
tetovira na ruci kako bi se mogao pročitati pod posebnim svjetlom i prenijeti u računalo.
Bez takvog dokaza o identitetu nitko više ne bi mogao ništa kupiti ni prodati.
Svako računalo trebalo bi biti povezano s golemim središnjim računalom u kojem bi se
pohranjivale sve informacije o svakoj osobi.
Na taj način Fabian bi znao sve o svima.
Kad bi to postigao, imao bi krajnju i potpunu kontrolu nad svim ljudima u zemlji, a nadalje i nad svim ljudima na Zemlji.
Rješenja i mogući izlazi iz ove nevolje već danas postoje.
Željeli bismo zahvaliti svima koji su doprinijeli uspjehu ovog filma: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de