A DVD tömeges másolása kifejezetten kívánatos; a lehető legnagyobb mértékű terjesztés a kiadók
deklarált célja. Üdvözlettel, Neue Impulse e.V.
Az alábbi film a pénzünk tényleges fejlődését és a pénzrendszer hibáit mutatja be.
A tényleges eseményekkel és személyekkel való hasonlóságok nem véletlenek és nem is szándékosak.
A Neue Impulse e.V. bemutatja
a secret.tv, a Kopp Verlag, a CreVid.de szíves támogatásával
egy Michael Kent produkció
Egy történet az aranyműves Fábiánról
Miért hiányzik mindenhonnan a pénz
Adjátok nekem a világot plusz 5% vagy
Larry Hannigan szövege alapján
Rajzok Ralf Alex Fichtner
Előadó Kai Taschner
Rendező és animátor: Christoph Lehmann
Fábián belsőleg izgatott volt, miközben gyakorolta a beszédet, amelyet másnap nagy tömeg előtt fog tartani.
Mindig is hatalomra és tekintélyre törekedett.
Most az álma hamarosan valóra válik.
Fábián kézműves volt, aki arannyal és ezüsttel foglalkozott, ékszereket és dísztárgyakat készített, de
már nem tetszett neki, hogy munkával kell megélnie.
A szokatlan vonzerejét, a kihívást kereste.
És most a nagy terve megvalósulni készült.
Generációkon át a kereskedelem általános módja a közvetlen árucsere volt.
Azok, akiknek családot kellett etetniük, vagy teljes mértékben megoldották ezt a feladatot saját
termesztésükkel és állattenyésztésükkel, vagy egy bizonyos szakmára specializálódtak.
A saját termelésből származó többletet mások többletére cserélték.
A piactér volt a társadalmi élet nyüzsgő központja.
A por és a zaj ellenére a színes nyüzsgés általában népszerű volt, hiszen mindig sok új és érdekes dolgot lehetett hallani.
Az utóbbi időben azonban úgy tűnik, hogy a súrlódások és a viták fokozódtak.
Miért pazaroljunk rá ennyi szót?
Itt volt az ideje, hogy egy jobb rendszert hozzunk létre.
Eddig az emberek általában jó hangulatban voltak, és élvezték munkájuk gyümölcsét.
A kormányforma rendkívül egyszerű volt.
Minden településen választottak egy polgári tanácsot, amelynek feladata az egyén
szabadságainak és jogainak biztosítása és garantálása volt.
Senkit sem lehetett arra kényszeríteni, hogy akarata ellenére bármit is tegyen, akár egy egyén, akár egy csoport ösztönzésére.
Ez volt a kormány egyetlen célja, és minden megválasztott polgármestert készségesen támogatott az önkormányzata.
A piaci nap azonban olyan problémákat vetett fel, amelyeket nem lehetett könnyen megoldani.
Mit ért egy kés?
Egy vagy két kosár kukoricával kell fizetni?
Többet ért egy tehén, mint egy szekér?
Hol volt a mérce?
Senki sem tudott jobb rendszert kitalálni.
Fábián azt mondta az embereknek, hogy nálam van a megoldás a cserekereskedelemmel kapcsolatos problémáinkra.
Minden polgárt meghívtak egy nagyszabású összejövetelre.
Hatalmas tömeg gyűlt össze a főtéren.
Fabian elmagyarázta új rendszerét, amelyet pénznek nevezett el.
Mivel ez nagyon ígéretesnek hangzott, az emberek kíváncsian kérdezték tőle, hogyan oldották meg az átállást.
Az arany, amit általában ékszerek készítéséhez használok, nagyon értékes fém - mondta.
Nem rozsdásodik, nem színeződik el, és korlátlan ideig eltartható.
Ezért aranyból több érmét készítek, és minden érmét tallérnak nevezek.
Elmagyarázta a hallgatóságnak, hogy a tallér értéke hamarosan stabilizálódni fog, és hogy a pénz mint fizetőeszköz
használata sokkal praktikusabb lesz, mint a közvetlen árucsere.
A Polgári Tanács egyik tagja megjegyezte, hogy egyesek könnyen tudnának maguk is aranyat bányászni, és abból érméket gyártani.
Fábián már tudta a választ.
Ez helytelen lenne.
Természetesen csak a kormány által engedélyezett érméket fogadnak el fizetőeszközként.
A biztonság érdekében pecsétet domborítanak.
A közönség ezt elég hihetőnek találta, és azt javasolták, hogy kezdetben mindenki kapjon ugyanannyi érmét.
De ekkor a gyertyakészítő közbeszólt: "A legtöbb tallér nekem jár, mert mindenki az én gyertyáimat használja.
Szó sem lehet róla, kiáltotta az egyik gazda, mert élelem nélkül mindenki éhen halna.
A tallérok nagy részét mindenképpen a gazdáknak kell kapniuk.
Ez kezdetben általános civakodáshoz vezetett.
Fábián egy darabig hagyta, hogy az emberek vitatkozzanak egymással, és végül egy elképesztő megoldással állt elő.
Mivel nem tudtok megegyezni, azt javaslom, hogy előbb tőlem szerezzétek meg az összes Thalert, amire szükségetek van.
Elméletileg nincs felső határ, de természetesen képesnek kell lennie arra, hogy visszafizesse nekem az összeget.
Minél több Thalert kapsz tőlem, annál többet kell visszafizetned egy év múlva.
Jól van, mondták a polgártársak, és mi a jó nektek?
Mivel szolgáltatást nyújtok nektek - magyarázta Fabian -, nevezetesen a pénzellátást, jogosult vagyok a díjazásra.
Tegyük fel, hogy minden 100 tallérért, amit adok, 100 tallért plusz 5 tallért kapok vissza minden egyes év adósság után.
Ez az 5 Thaler extra az én kölcsöndíjam, és ezt a kölcsöndíjat kamatnak akarjuk nevezni.
Úgy tűnt, hogy nincs más lehetőség, és az 5% szerény igénynek tűnt.
Jöjjön vissza jövő pénteken, és elkezdjük.
Fábián nem vesztegette az idejét, és a következő napokban és éjszakákban érméket készített.
Egy héttel később az emberek sorban álltak az üzlete előtt.
Miután a Polgári Tanács megvizsgálta és jóváhagyta az érméket, az első polgárok kölcsönvették az első tallérokat.
Néhányan kezdetben csak néhány tallért akartak, hogy kipróbálják az ismeretlen rendszert.
Az új fizetőeszköz hamarosan annyira népszerűvé vált, hogy minden értéket aranypénzben vagy tallérban állapítottak meg.
Ez az értékmegosztás volt a termék ára, és az ár elsősorban az előállításához szükséges munkaerőn alapult.
Ha sok munkára volt szükség, akkor magas árat kértek érte.
Olcsók voltak azonban azok a dolgok, amelyeket szinte könnyedén elő lehetett állítani.
Az ország egyik városában élt egy Alban nevű férfi.
Ő volt az egyetlen órásmester.
Vásárlói hajlandóak voltak magas árat fizetni az óráiért.
De aztán jött egy másik férfi, aki szintén készített órákat, és alacsonyabb áron kínálta őket, hogy növelje eladásait.
Az Alban kénytelen volt csökkenteni árait, hogy ne veszítse el az összes ügyfelét az olcsóbb versenytársak miatt.
Az árak hamarosan kiegyenlítődtek egy vevőbarát szintre, mivel mindkét óragyártó arra törekedett, hogy a lehető
legjobb minőséget a lehető legalacsonyabb áron szállítsa.
Ez egy valódi és becsületes szabad verseny volt.
Ugyanez az elv hamarosan minden ágazatban érvényesült.
Az építőipar, a közlekedési ágazat, a mezőgazdaság, még a könyvelők és minden más szakma is.
Az ügyfelek szabadon választhattak, és saját belátásuk szerint döntöttek a legjobb ajánlat mellett.
Nem voltak mesterséges védőintézkedések, például engedmények vagy vámok, amelyek
megakadályozták volna, hogy mások belépjenek az üzletbe.
Az életszínvonal emelkedett, és végül mindenki csodálkozott, hogyan volt lehetséges az élet a pénz bevezetése előtt.
Az év végén Fábián meglátogatta mindazokat, akik tartoztak neki.
Egyeseknek most több volt a tulajdonuk, mint amennyit kölcsönvettek, de ez azt is jelentette, hogy másoknak kevesebb
jutott, mivel csak bizonyos számú érmét hoztak forgalomba.
Aki többletet termelt, az visszafizette a 100 tallért plusz 5 tallér kamatot, de gyakran újra
kölcsönt kellett felvennie, hogy az üzletben maradhasson.
A többiek először döbbentek rá, hogy adósságban vannak.
Mielőtt Fábián ismét pénzt adott nekik kölcsön, jelzáloggal terhelte meg ezeknek az
embereknek a vagyonát, hogy biztosítsa követeléseit.
Az adósok most már nemcsak eladósodtak, hanem a házukat is jelzáloggal terhelték, ezért gyorsan elindultak a hiányzó 5 tallér
keresésére, amelyet olyan hihetetlenül nehéz volt megtalálni.
Senki sem vette észre, hogy a vállalat egésze soha nem tudott volna kikerülni ebből az adósságcsapdából, mert még ha az
eredetileg előállított és forgalomba hozott összes tallért vissza is fizették volna, akkor is évi 5 tallér
kamathiány keletkezett volna minden 100 tallér után.
Fábiánon kívül senki sem vette észre, hogy a kamatot soha nem lehetett volna kifizetni, mert
a kért többletérméket soha nem gyártották le.
Teljesen elkerülhetetlen volt, hogy néhány emberről hamarosan kiderüljön, hogy fizetésképtelen.
A műhelye hátsó részében Fábiánnak volt egy páncélszekrénye, ahol a vásárlók szívesen hagytak néhány érmét megőrzésre.
Az összeg nagyságától és a tárolás időtartamától függően csekély díjat számított fel.
A tulajdonos a befizetéseiről nyugtát kapott.
Nagyobb bevásárlások alkalmával fárasztó volt sok aranypénzt cipelni magunkkal, ezért fokozatosan szokássá
vált, hogy érmék helyett egy vagy több, a megvásárolt áru értékének megfelelő fábiáni nyugtával fizettek.
A boltosok a nyugtákat megbízható fizetőeszközként fogadták el, mivel bármikor elvihették
Fábiánnak, és aranypénzeket kaptak cserébe.
A nyugták kézről kézre jártak anélkül, hogy magát az aranyat meg kellett volna mozgatni.
Fábián nyugtáira éppúgy támaszkodtak, mint magukra az aranyérmékre.
Fábián hamarosan rájött, hogy alig jött valaki az aranypénzekért.
Így gondolta magában, hogy most már ennyi arany van a birtokomban, és még mindig a homlokom verejtékéből élek, mint kézműves.
Ez hülyeség.
Elvégre emberek tucatjai fizetnének nekem kamatot, ha használhatnák az aranyat,
ami csak úgy itt hever, és ritkán igénylik.
Azt mondta magában, hogy igaza van, az arany nem az enyém, de a birtokomban van, és csak ez számít.
Miért kellene még mindig érméket gyártanom, amikor a páncéltermemben lévő érmék egy részét is felhasználhatom?
Ezért elkezdte kölcsönadni a már letétben lévő aranypénzeket.
Először csak egy kicsit és nagyon óvatosan, de fokozatosan egyre bátrabban.
Egy nap Fábián kapott egy nagy összegű hitelkérelmet.
Azt javasolta az ügyfélnek, hogy miért nem nyitunk egy számlát az Ön nevére, ahelyett, hogy az összes érmét elszállítanánk Önnek.
Egyszerűen kiállítok Önnek megfelelő számú nyugtát.
A hitelfelvevő beleegyezett, és egy halom nyugtával elvonult.
Jelentős kölcsönt kapott, az arany mégis a páncélteremben maradt.
Amikor a vásárló elment, Fábiánnak széles vigyor ült az ajkán, mert sikerült megennie egy tortát, és még meg is tartotta.
Kölcsönadhatott aranyat, és mégis a birtokában tarthatta.
A barátoknak, ismerősöknek és idegeneknek, sőt még az ellenségeknek is pénzre volt szükségük a
vállalkozásukhoz, és amíg tudtak biztosítékot nyújtani, nem volt korlátja annak, hogy mennyi pénzt tudtak kölcsönadni.
Fábián képes volt kölcsönadni a páncélszekrényében tárolt pénzösszeg többszörösét, amelynek még csak nem
is volt tulajdonosa, pusztán nyugták kiállításával.
És minden rendben volt, amíg a valódi tulajdonosok nem követelték vissza az aranyukat, és az emberek bizalma megmaradt.
Minden egyes ügyfél terheléseiről és jóváírásairól pontos nyilvántartást vezetett egy nagy főkönyvben.
A pénzkölcsönzés rendkívül jövedelmező üzletágnak bizonyult.
Fábián társadalmi státusza majdnem olyan gyorsan emelkedett, mint a vagyona.
Most már fontos ember volt, akire felnéztek.
Pénzügyi kérdésekben a puszta szava szinte kinyilatkoztatás volt.
Más városokból érkező aranyművesek kezdtek érdeklődni üzleti gyakorlata iránt, és egy nap együtt látogatták meg.
Megismertette őket a módszereivel, de nyomatékosan hangsúlyozta, hogy a titoktartás elengedhetetlen előfeltétel.
Ha az összeesküvés lelepleződött volna, az egész rendszer kártyavárként omolhatott volna össze.
Ezért úgy döntöttek, hogy titkos társaságot alapítanak.
Mindegyik aranyműves visszatért a városába, és Fábián utasításai szerint kezdte megszervezni a saját pénzkölcsönzési üzletét.
Eközben Fábián nyugtáit ugyanúgy elfogadták, mint az aranyérméit, és gyakran ugyanúgy széfben helyezték el őket, mint az érméket.
Ha egy kereskedő egy bizonyos összeget akart küldeni egy másik kereskedőnek egy áruszállításért, egyszerűen írt
egy rövid utasítást Fábiánnak, hogy utalja át a pénzt a saját számlájáról a másik kereskedő számlájára.
Fabian néhány perc alatt elvégezte a szükséges módosításokat a számlákon.
Ez az új rendszer is nagyon népszerűvé vált.
Az ilyen készpénzmentes fizetésekhez szükséges írásos utasításokat csekkeknek nevezték.
Egy újabb titkos találkozón Fábián új tervet fedett fel aranyműveseinek.
Másnap összehívták az ország egyes részeiért felelős kormányzók találkozóját.
Fábián a szóvivő szerepét töltötte be. "Az általunk kiállított nyugták nagyon népszerűek, de
időnként ezeket a nyugtákat hamisítók lemásolják.
Véget kell vetnünk ennek."
A kormányzók megdöbbenve kérdezték, hogy mit tehetnek ez ügyben.
Fábiánnak természetesen készen állt a válasz. "Javaslom, hogy a jövőben a kormány vállalja fel, hogy bonyolult
mintákkal ellátott új nyugtákat nyomtat speciális papírra, amelyeket bankjegyeknek fogunk nevezni.
Mi, aranyművesek örömmel vállaljuk a nyomtatási költségeket, mert ezzel megspóroljuk a nyugták kiállításával járó rengeteg időt."
A kormányzóknak nem volt további ellenvetésük, mivel természetesen meg kellett védeni a lakosságot a
csalóktól, és a bankjegyek nyomtatása ésszerű megoldás volt.
"És még valami - mondta Fábián -, egyesek az aranyásók közé mentek, és saját maguk készítik az aranyérméket.
Javaslom, hogy fogadjanak el egy törvényt, amely előírja, hogy minden aranyrögöt érmék és bankjegyek
formájában kell leadni, megfelelő díjazás ellenében."
Ezt a javaslatot is elfogadták, és a kormány nagy számban nyomtatta a friss, új bankjegyeket.
Minden bankjegyen volt egy bizonyos szó.
Egy tallér, öt tallér, tíz tallér és így tovább.
Az aranyművesek kifizették a kis nyomdaköltséget.
Mivel a jegyzeteket sokkal könnyebb volt magunkkal vinni, könnyű volt meggyőzni a lakosságot.
Népszerűségük ellenére azonban az új bankjegyeket és érméket csak az összes tranzakció mintegy tíz százalékában használták.
A statisztikákból kiderült, hogy az összes fizetési művelet 90 százaléka csekken és banki átutalással történt.
Fábián most elindította tervének következő fázisát.
Eddig az ügyfelek valóban fizettek neki egy kis díjat azért, hogy biztonságban tartsa a pénzüket.
Annak érdekében azonban, hogy minél több pénz kerüljön a páncélterembe, Fabian három százalékos
kamatot ajánlott a megtakarítóknak a betétek után.
A legtöbben azt hitték, hogy csak két százalékos nyereséget fog elérni, mert köztudottan
öt százalékos kamatra adta tovább a pénzüket.
Az emberek egyébként egyáltalán nem voltak hajlamosak megkérdőjelezni Fábián módszereit, mert három
százalékos kamatot kapni sokkal jobb volt, mintha a tárolásért külön kellett volna fizetni.
A nagyszámú megtakarítónak köszönhetően a Fabian kezelt vagyona gyorsan nőtt.
És ismét, sokkal nagyobb összegeket adott kölcsön, mint amennyit a páncélszekrényben
bankjegyek és érmék formájában ténylegesen tartottak.
A széfben lévő 100 tallér készpénzért 200, 300 vagy 400 tallért, sőt néha akár 900 tallért is kölcsönadott a kölcsönvevőknek.
Csak arra kellett ügyelnie, hogy a kilenc az egyhez arányt soha ne lépje túl, mert átlagosan minden
tizedik ügyfél készpénzben akarta kifizetni az egyenlegét.
Ennek ellenére Fábián 45 tallérnyi kamatot követelhetett a 900 tallérnyi könyvpénz után,
amelyet egyszerű csekkek formájában adott kölcsön.
Ez 900 talléron öt százalékot jelent.
Fábián pedig megtartotta a 45 tallért kamatostul.
A többi aranyműves is így tett.
Mindannyian a semmiből teremtettek pénzt.
Egyszerűen töltőtollal, és ráadásul kamatot is felszámítottak.
Természetesen nem ők maguk verték a pénzt, hanem a kormányzat nyomtatott bankjegyeket vagy veretett érméket, amelyeket
aztán az aranyművesek osztottak szét az emberek között.
Fábián csak a nyomdaköltségeket fedezte.
Mindazonáltal a hitelek nyújtásakor a semmiből teremtettek pénzt, és kamatot számítottak fel rá.
A legtöbb ember azt hitte, hogy a kormány gondoskodik a pénzkínálatról.
Azt is hitték, hogy Fábián csak olyan pénzt adna kölcsön, amelyet mások megtakarításként helyeztek el nála.
Az egyetlen furcsa dolog az, hogy senkinek sem csökkent soha a megtakarítási betétje, amikor a pénzt máshová kölcsönözték.
Ha mindenki egyszerre próbálta volna felvenni a számlaegyenlegét, a csalás lelepleződött volna.
Egy nap egy figyelmes üzletember kereste meg Fábiánt.
A kamatra vonatkozó állítás szerinte téves.
Minden alkalommal, amikor 100 tallért adnak kölcsön, 105 tallért kérnek vissza.
A plusz 5 tallért soha nem lehet kifizetni, mert nem létezik.
A gazdák élelmiszert termelnek, az ipar árut állít elő és így tovább, de csak ők termelnek pénzt.
Tegyük fel, hogy az egész országban csak két olyan vállalkozó van, aki mindenki másnak munkáltatóként működik.
Mindketten kölcsönkérnek 100 tallért.
Fizetünk 90 tallért bérként és költségként, és 10 tallér nyereséggel számolunk, ami a saját zsebünkbe megy.
A teljes vásárlóerő így 90 plusz 10 tallér szorozva 2-vel, azaz 200 tallér.
De ahhoz, hogy ki tudjuk őket fizetni, minden termékünket 210 tallérért kellene eladnunk.
Ha egyikünknek valóban sikerül 105 tallérért eladni a teljes árukészletét, a másik legfeljebb 95 tallért kereshet.
Ráadásul nem tudja majd eladni az árujának egy részét, mert nem marad pénze, hogy megvegye.
Továbbra is tartozik nekik 10 tallérral, és csak úgy tudja visszafizetni, ha több pénzt vesz fel.
A rendszer tehát lehetetlen.
A férfi folytatta.
Nyilvánvalóan 105 tallért kellett volna forgalomba hozniuk, 100 tallért nekem, és 5 tallért, hogy maguk költsék el.
Akkor 105 tallér lenne forgalomban, és az adósságot vissza lehetne fizetni.
Fábián csendben hallgatta, és végül válaszolt.
A közgazdaságtan egy nagyon bonyolult terület, kedvesem.
Ez a probléma sokéves tanulmányozást igényel.
Én kellő figyelmet fogok szentelni ezeknek az ügyeknek, míg önök a sajátjukkal foglalkoznak.
Hatékonyabban kell dolgoznia, növelnie kell a termelést, csökkentenie kell a
költségeket, és jobb üzletemberré kell válnia.
Bármikor szívesen segítek Önnek.
A látogató elégedetlenül folytatta útját.
Valami itt nem stimmelt.
Valami alapvetően nem stimmelt Fábián módszereivel.
És ügyesen kitért a kérdések elől.
De Fábiánt széles körben szakértőnek tartották, és minden ellenvetés hiábavaló lett volna.
Végül is úgy tűnt, hogy a gazdaság fellendülőben van, és az ország hatalmas fellendülést él át.
A kölcsönkamatok fedezésére a kereskedőknek emelniük kellett az áraikat.
A munkavállalók ezután panaszkodtak, hogy túl alacsony a bérük.
A munkaadók azonban nem akartak magasabb béreket fizetni.
A csőd kockázatára hivatkoztak.
A gazdák nem kaptak megfelelő fizetést a terményeikért.
És sok háziasszony panaszkodott a túl drága ételekre.
A végén sztrájkok törtek ki.
Egy eddig ismeretlen jelenség.
Egyre több embert sújtott a szegénység is.
És még a barátok vagy rokonok sem tudtak segíteni nekik.
Az ország tényleges gazdagságáról nagyrészt megfeledkeztek.
A termékeny talajok, a nagy erdők, az ásványkincsek és az állatállomány.
Minden a pénz körül forgott.
Ez a látszólag legfőbb jó, ami mindig is hiánycikk volt.
De senki sem kérdőjelezte meg a rendszert.
Úgy vélték, hogy a kormány mindezeket a mechanizmusokat ellenőrzése alatt tartja.
Néhány ember képes volt arra, hogy összegyűjtse a többletét, és szabad hitel- vagy pénzintézeteket hozzon létre.
Ez 6%-os vagy annál is magasabb kamatot hozhatott, ami egyértelműen meghaladta Fábián 3%-os kamatajánlatát.
Ezek a szabad vállalatok azonban csak olyan pénzt kölcsönözhettek, amely ténylegesen az ő tulajdonuk volt.
Fábiánnal ellentétben ők nem voltak felruházva azzal a különös képességgel, hogy a semmiből pénzt
teremtsenek, egyszerűen csak beírva a könyvekbe egy töltőtollal.
Ezek a független pénzügyi intézmények irritálták Fábiánt és cimboráit.
Ezért gyorsan létrehozták a sajátjukat.
A legtöbb versenytársat felvásárolták, mielőtt még virágzásnak indult volna.
Nagyon rövid időn belül az összes pénzintézet a birtokukba vagy az ellenőrzésük alá került.
Az általános gazdasági helyzet tovább romlott.
A munkások úgy gondolták, hogy a főnökeik túl sok profitot termelnek.
A munkaadók viszont lustának és nem hatékony munkaerőnek tartották a munkaerőt.
Mindenki a másikat hibáztatta.
A kormányzóknak sem sikerült megoldást találniuk.
Úgy tűnt továbbá, hogy elsősorban a szegénység problémáját kell megoldani.
Szociális programokat vezettek be, és minden lakost törvény kötelezett a járulékfizetésre.
Ez viszont feldühítette a polgárokat, akik még mindig ragaszkodtak ahhoz a régimódi elképzeléshez, hogy a
szomszédoknak vészhelyzetben önként kell segíteniük egymásnak.
Ezek az illetékek nem mások, mint legalizált rablás - mondták az emberek.
Bármi, amit az egyéntől akarata ellenére, bármilyen célból elvesznek, lopásnak minősül.
De mindenki egyedül érezte magát tehetetlennek, és félt a börtönbüntetéstől, amelyet az adók
és vámok meg nem fizetése miatt kiszabhatnak.
Bár a szociális programok rövid távú segítséget nyújtottak, nem tudták megoldani a problémákat.
Éppen ellenkezőleg, hamarosan nagyobb számban tértek vissza, és velük együtt több pénzre volt szükségük.
A szociális kiadások szédítő magasságokba szöktek, és a költséges közigazgatási apparátus is elszabadult.
A kormány legtöbb tagja tisztességes, becsületes ember volt.
Nem akarták polgártársaikat további költségekkel terhelni.
Így hát az utolsó mentsváruk az, hogy kölcsönkérjék a hiányzó pénzt Fábiántól és cimboráitól.
Fogalmuk sem volt azonban arról, hogyan fogják valaha is visszafizetni ezeket a kötvényeket.
A szülők már nem engedhették meg maguknak, hogy fizessék gyermekeik tanárait.
Az orvosokat sem engedhették meg maguknak többé.
Még a közlekedési vállalatok is csődbe mentek.
Egyszerűen nem volt több pénz.
A kormány lépésről lépésre kénytelen volt átvenni és irányítani ezeket a funkciókat.
A tanárok, orvosok és sok más szakmai csoport köztisztviselővé és közalkalmazottá vált.
Ilyen körülmények között csak kevesen szereztek még mindig elégedettséget a munkájukból.
Tisztességes fizetést kaptak, de elvesztették függetlenségüket és identitásukat.
Mindenki csak egy fogaskerék volt egy gigantikus gépezetben.
A személyes kezdeményezésnek nem volt helye, és a szakmai eredményeket alig ismerték el.
A bérek és fizetések gyakorlatilag rögzítettek voltak, és előléptetésre csak akkor került
sor, ha a felettes nyugdíjba vonult vagy meghalt.
Kétségbeesésükben az uralkodók ismét úgy döntöttek, hogy Fábiántól kérnek tanácsot.
Úgy gondolták, hogy rendkívül okos, és mindig úgy tűnt, hogy a legjobb megoldást találja a pénzügyi kérdésekre.
Meghallgatta minden problémájukat, gondolkodott és beszélt.
Sokan nem tudnak megbirkózni saját problémáikkal.
Függnek attól, hogy valaki más lépjen közbe és oldja meg helyettük a problémákat.
Biztos vagyok benne, hogy mindannyian egyetértenek abban, hogy a legtöbb embernek joga van a
boldogsághoz és alapvető szükségleteinek kielégítéséhez.
Végül is mi képviseljük azt a legfőbb elvet, hogy minden ember egyenlő.
Az egyensúly megteremtése érdekében a gazdagok többletvagyonát el kell vonni, hogy az a szegényekhez jusson.
Nincs más lehetőség.
Fokozatos adórendszert kell bevezetni.
Minél több van, annál többet kell fizetnie.
Adózzon mindenki a képességei szerint, és adjatok mindenkinek a szükségletei szerint.
Például az iskoláknak és a kórházaknak ingyenesen hozzáférhetőnek kell lenniük az anyagilag hátrányos helyzetűek számára.
Hosszú prédikációt tartott nekik nagy hangú eszmékről, és azzal zárta, hogy És kérem, ne
felejtsék el, hogy tartoznak nekem pénzzel.
Már elég régóta kölcsönvetted.
A törlesztés felfüggesztésével eleget tehetek a kérésednek, de legalább a kamatot még mindig meg kell fizetned nekem.
Senki sem kérdőjelezte meg Fábián filozófiáját.
A kormány valóban bevezette a progresszív jövedelemadót.
Minél többet keresett valaki, annál magasabb volt az a százalék, amely után adót kellett fizetnie.
Senki sem szerette a jövedelemadót, de mindenki fizette, mert különben börtönbe került volna.
A kereskedők ismét kénytelenek voltak árat emelni.
A munkavállalók pedig ismét magasabb béreket követeltek.
Ennek következtében sok vállalkozónak kellett munkaerő egy részét gépekkel helyettesítenie, vagy csődbe ment.
Ez természetesen súlyosbította a munkanélküliséget, ami arra késztette a kormányt, hogy további szociális
segélyezési és munkanélküli segélyezési modelleket vezessen be.
A kormány vámokat, támogatásokat és egyéb védőintézkedéseket vezetett be, hogy megmentse a különböző
iparágakat az összeomlástól és megmentse a munkahelyeket.
Az emberek itt-ott elgondolkodtak azon, hogy vajon a termelés célja valóban az áruk
előállítása, vagy csupán a munkahelyteremtés.
Ahogy a helyzet tovább romlott, a kormány bér- és árszabályozással, valamint bonyolult
szabályozásokkal próbált némi stabilitást fenntartani.
Az adóhatóságokat a HÉA és mindenféle illeték révén meg kellett erősíteni.
Valaki egyszer felfedezte, hogy egy kenyérre több mint 50 különböző adó terheli az utat a kombájntól a háziasszonyig.
Most jött el a szakértők órája, akik néha még a kabinetbe is bekerültek, de többnyire átláthatatlan bizottságokban üléseztek,
és évről évre csak értelmetlen dokumentumokat tudtak bemutatni.
Legjobb esetben az adórendszer további átalakítását javasolták.
Az adók és vámok teljes összege azonban folyamatosan emelkedett.
Fábián könyörtelenül követelte az érdeklődését.
Ez a tétel az adóbevételek egyre nagyobb részét emésztette fel.
Ez a politika egy teljesen új formáját, a pártpolitikát hozta létre.
Az emberek vitatkoztak egymással arról, hogy melyik párt tudja a legjobban megoldani a problémákat.
Az emberek személyiségekről és ideológiákról vitatkoztak, címkéket dobáltak egymásnak, és nagy felhajtást
csináltak mindenből, csak a tényleges problémából nem.
A vezető testületek között csendes kétségbeesés terjedt el.
Végül odáig fajult a helyzet, hogy az egyik városban a fizetendő kamatok összege meghaladta a megtermelt jövedelem összegét.
A meg nem fizetett kamatok összege országszerte nőtt, és most már a késedelmi kamatra is
felszámították a kamatot, az úgynevezett kamatos kamatot.
Ez lehetővé tette Fábián és cimborái számára, hogy fokozatosan átvegyék az ország konkrét vagyonát, akár a
tulajdonjog átruházása, akár a felügyelőbizottságokban való ellenőrzés növelése révén.
De az ellenőrzés még nem volt mindenre kiterjedő.
A titkos szövetségesek tudták, hogy csak akkor lesznek biztonságban a nyeregben, ha minden
egyes embert tökéletesen a markukban tartanak.
Mindenütt pénzhiány volt.
Sokan voltak munkanélküliek és elszegényedtek.
A társadalmi rendszerek nem tudtak mindenkiről gondoskodni, ezért az emberek fokozatosan fellázadtak.
Fábián meggyőzte a kormányt, hogy két legyet üssön egy csapásra.
Először is, a háború a legjobb módja annak, hogy egyesítsük az embereket a közös külső ellenség elleni harcban.
Másodszor, ez a legjobb módja a hazai államadósság visszafizetésének is, nevezetesen a
győzelem után más országok kizsákmányolásával.
A háborús gépezet beindítása érdekében Fabian gyárakat építtetett, pénzt adott a tulajdonosoknak a bombák gyártására,
pénzt adott kölcsön a hadseregnek, és végül magas kamatozású kölcsönöket nyújtott az áldozatoknak a kiterjedt újjáépítéshez.
Ezt további nagyvonalú kölcsönök követték a gazdaságfejlesztés címszó alatt.
Ez a rendszer, annak minden hatásával együtt, olyan sikeres volt, hogy a világ számos országának hirtelen nemcsak
külföldi adósságai lettek, nevezetesen Fábiánnak, hanem valamilyen fegyveres konfliktusba is keveredett.
Fábián gondoskodott arról, hogy mindig fennálljon az erőegyensúly, így bármelyik ország
háborúba kényszeríthető bármelyik másik ellen.
Ez Fábián számára például akkor tűnt megfelelőnek, amikor egy ország figyelmen kívül hagyta Fábián javaslatait,
nem fizette vissza adósságait, vagy egy új, Fábiántól független monetáris rendszert akart bevezetni.
Fábián mindig a megtámadott országot finanszírozta, általában frontembereken, fedőszervezeteken vagy
titkosszolgálatokon keresztül, hogy a háború minél tovább tartson, és minél többet lehessen keresni az újjáépítésen.
Majd a meghódított ország infrastruktúrájának és természeti erőforrásainak kifosztásával törlesztette a hiteleit.
Az alattomos rendszer ellen lázadó polgártársak többségét el lehetett hallgattatni azzal, hogy gazdasági nyomás alá
helyezték őket, vagy egyszerűen nevetségessé tették őket.
Ennek érdekében Fábián és cimborái felvásárolták a legtöbb újságot, televíziót és
rádióállomást, és kézzel kiválasztott vezetőket neveztek ki.
E médiaszolgáltatók közül sokan valóban megpróbálták jobbá tenni a világot, de egyáltalán nem
voltak tisztában azzal, hogy hogyan használják ki őket.
Az általuk propagált megoldások mindig csak a tüneteket kezelték, anélkül, hogy a probléma kiváltó okát kezelték volna.
Voltak különböző újságok és magazinok.
Egyesek a baloldalnak, mások a jobboldalnak, mások a liberális középnek, valamint a
munkásoknak és mások a vállalkozóknak szóló magazinok.
Azt olvashattál és írhattál, amit akartál, de csak addig, amíg nem próbáltál a tényleges probléma mélyére hatolni.
Fábián nagy terve hamarosan véglegesítésre került.
Az egész ország, és nem csak ez az ország, nagymértékben lekötelezettje volt.
Az oktatási rendszeren és a tömegmédián keresztül nemcsak az emberek tudatát, hanem még az elméjüket is uralta.
Az, hogy a lakosság mit gondol és mit hisz, végső soron teljesen Fábián kezében volt.
Ha egy egyedülálló embernek sokkal több pénze van, mint amennyit valaha is el tudna költeni a magánélvezetére,
milyen különleges élvezetet tud még szerezni a világból?
Az önjelölt elit számára erre egyértelmű a válasz.
A hatalom.
A meztelen, féktelen hatalom más emberek felett.
Az idealistákat nagyon ügyesen helyezték el a médiában és a politikában, és így ténylegesen hatástalanították őket.
De a pénzügyi dinasztiák hatalomfüggői között megtalálta az igazi irányításmániásokat, akiknek megvan az a
különleges uralkodói mentalitásuk, amit Fábián keresett.
Az egykori aranyművesek többsége ilyen mentalitást alakított ki.
Túlzott gazdagságuk már nem elégítette ki őket.
Egy új kihívás izgalmát keresték.
A tömegek feletti hatalom volt a végső játék.
Ezek az emberek azt hitték, hogy mindenki másnál felsőbbrendűek.
Uralkodni jogunk és kötelességünk.
A tömegek nem tudják, mi a jó nekik.
Össze kell gyűjtened és irányítanod kell őket.
Mi viszont uralkodásra születtünk.
Fábián és cimborái számos bankot ellenőriztek a városban és vidéken.
Lehet, hogy különböző tulajdonosokkal rendelkező magáncégek voltak, de a látszólagos
verseny ellenére szorosan együttműködtek.
A központi bankot az állam áldásával hozták létre, és még csak nem is saját tőkére alapozták.
Nem, a pénzteremtés itt is azon alapult, hogy az emberek megtakarítási betétjeit megterhelték.
Adósság, bármerre nézel.
A külvilág számára ez a tartalékközpont azt a benyomást keltette, hogy komolyan szabályozza a pénzkínálatot,
és valamilyen módon kormányzati funkciót testesít meg.
De furcsa módon ennek a központi banknak az igazgatótanácsában soha nem volt választott
kormányképviselő vagy magas rangú köztisztviselő.
A kormány már nem közvetlenül Fabiantól vett fel hitelt, hanem a központi bankhoz fordulhatott, a jövő évi
adóbevételekkel, amelyek a hitelek fedezetéül szolgáltak.
Ez összhangban volt Fábián tervével, amelynek célja az volt, hogy elterelje a gyanút a saját
személyéről, és helyette egy kormányzati eljárást erőltessen.
A háttérben persze minden zsinórt a kezében tartott.
Fábián közvetett irányítása a kormányzati ügyek felett olyan tökéletes volt, hogy egyszer elszólta magát.
"Ha én irányítom egy nemzet pénzét, akkor nem érdekel, hogy ki hozza a törvényeket."
Nem számított, hogy melyik párt van hatalmon, mert a Fábián irányította a pénzt, a pénzügyeket, a nemzet éltető erejét.
A kormány megkapta a pénzt, de minden további kölcsön után kamatot számítottak fel.
Egyre több pénz folyt be mindenféle szociális juttatásba, és a kormány alig tudta fizetni a
kamatokat, nemhogy a tőketartozást visszafizetni.
Időnként valaki megkérdezi: "Ha a pénz egy ember alkotta rendszer, akkor bizonyára lehet úgy igazítani az emberek igényeihez,
hogy inkább szolgálja az embereket, mintsem uralja őket, igaz?".
De az ilyen kaliberű emberek egyre ritkábbak voltak, és hangjukat elnyomta az a pokoli zaj, amelyet a
hiányzó öt tallér örökös keresése okozott a kamatokért.
A kormányok és velük együtt a pártszínek jöttek és mentek.
Fekete, piros, sárga, zöld, de az elv ugyanaz maradt.
Nem számított, hogy melyik kormány volt hatalmon, Fábián végső célja évről évre egyre közelebb került.
Az emberek törvényei lényegtelenek voltak.
Adózták őket a végtelenségig.
A fizetőképességük véget ért.
Elérkezett az idő Fábián utolsó nagy lépésére.
A pénz tíz százaléka még mindig forgalomban volt érmék és bankjegyek formájában.
A készpénzzel a zsebükben az emberek még mindig bizonyos mértékig irányíthatták saját életüket.
A személyes cselekvési szabadságnak ezt az utolsó bástyáját is meg kellett szüntetni anélkül, hogy gyanút keltene.
Lehetne azzal érvelni, hogy ez biztonsági kérdés volt.
A csekkeket a vállalat saját közösségén kívül nem fogadták el.
Az emberek nem akartak készpénzt cipelni magukkal utazás közben.
Egy kényelmesebb megoldás ezért nagyon üdvözlendő volt ezen a területen.
Természetesen Fábiánnak megint jó ötlete volt.
Szervezete mindenkinek kiadott egy plasztikkártyát, amelyen szerepel a tulajdonos neve, fényképe és azonosítószáma.
Mindössze annyit kellett tennie, hogy vásárláskor bemutatja ezt a kártyát.
A boltosok kapcsolatba léptek a központi számítógéppel, és ellenőrizték a hitelt, majd a vásárló
egy bizonyos összeg erejéig kedvére vásárolhatott.
A hitelkártyát még vonzóbbá tette az ügyfél számára az a tény, hogy a hó végi törlesztés után nem számítottak fel kamatot.
Az üzletembereknek viszont sokkal magasabbak voltak a költségeik, amelyeket viszont hozzá kellett adniuk a végtermékek
árához, és így tovább kellett hárítaniuk a vásárlókra.
Fábián és társai egyre kiválóbb hírnévnek örvendtek.
Valójában a társadalom pilléreinek tekintették őket.
A pénzügyi és gazdasági kérdésekkel kapcsolatos kijelentéseit szinte vallási dogmaként fogadták el.
Számos kisvállalkozás omlott össze az egyre növekvő adó- és vámterhek alatt.
Különleges engedélyeket és jogosítványokat vezettek be mindenféle technikára és eljárásra, így a megmaradt
vállalatok alig tudták a fejüket a víz fölött tartani.
Fábián tulajdonában vagy ellenőrzése alatt állt az összes nagyvállalat, mindegyikhez több száz leányvállalat tartozott.
Az e nagyvállalatok közötti verseny csak színlelés volt.
Végül minden versenytárs kiszorult a piacról.
A vízvezeték-szerelők, autószerelők, villanyszerelők és a legtöbb más kézműves raktár
és kisvállalkozás ugyanerre a sorsra jutott.
Ezeket elnyelték Fábián nagyvállalatai, amelyeket mind a kormány védett.
Fabian ezután az érmék és a papírpénz végleges eltörlése mellett érvelt.
Így már nem létezhetett olyan vállalat vagy magánszemély, aki hitelkártya és a mindenütt
jelenlévő számítógépes rendszer nélkül boldogult volna.
Abban az esetben, ha valaki elveszítené a hitelkártyáját, Fábián terve az volt, hogy minden polgár kezére erőszakkal tetoválják
az azonosító számot, hogy azt egy speciális fényben le lehessen olvasni, és továbbítani lehessen egy számítógépre.
Mert a személyazonosság ilyen igazolása nélkül senki sem tudna vásárolni vagy eladni semmit.
Minden számítógép egy gigantikus központi számítógéphez kapcsolódna, amelyben minden
egyes emberről minden információt tárolnának.
Tehát Fábián mindenkiről mindent tudna.
Amint ezt elérte, végső soron teljes hatalma lesz az ország összes embere felett, sőt, a világ összes embere felett is.
Már vannak megoldások és lehetséges kiutak a zűrzavarból.
Szeretnénk köszönetet mondani mindenkinek, aki hozzájárult a film sikeréhez: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de