Norima, kad šis DVD būtų kopijuojamas masiškai; leidėjai siekia kuo didesnio platinimo. Jūsų, Neue Impulse e.V.
Šiame filme parodyta tikroji mūsų pinigų raida ir pinigų sistemos klaidos.
Bet kokie panašumai su tikrais įvykiais ir asmenimis nėra nei atsitiktiniai, nei netyčiniai.
"Neue Impulse e.V." parodos
su maloniu secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de palaikymu
Michael Kent produkcija
Istorija apie auksakalį Fabianą
Kodėl visur trūksta pinigų
Duokite man pasaulį plius 5 % arba
pagal Larry Hannigan tekstą
Piešiniai Ralfas Alexas Fichtneris
Kalbėtojas Kai Taschner
Režisierius ir animatorius Christophas Lehmannas
Fabianas jaudinosi, nes repetavo kalbą, kurią kitą dieną sakys didelei miniai.
Jis visada siekė valdžios ir prestižo.
Dabar jo svajonė netrukus išsipildys.
Fabianas buvo amatininkas, dirbo su auksu ir sidabru, gamino juvelyrinius dirbinius ir papuošalus, tačiau jam
nebepatiko, kad turi užsidirbti pragyvenimui dirbdamas.
Jis ieškojo neįprastų dalykų, iššūkių.
Dabar jo didysis planas turėjo būti įgyvendintas.
Daugelį kartų buvo įprasta prekiauti tiesiogiai keičiantis prekėmis.
Tie, kuriems reikėjo išmaitinti šeimą, arba visiškai susidorodavo su šia užduotimi augindami savo pasėlius ir augindami
savo gyvulius, arba specializuodavosi tam tikroje srityje.
Savo gamybos perteklius buvo keičiamas į kitų perteklių.
Turgaus aikštė buvo gyvas visuomeninio gyvenimo centras.
Nepaisant dulkių ir triukšmo, spalvingas šurmulys buvo populiarus, nes visada buvo galima išgirsti daug naujo ir įdomaus.
Tačiau pastaruoju metu trintis ir ginčai, atrodo, vis dažniau kyla.
Kam švaistyti tiek daug žodžių?
Atėjo laikas sukurti geresnę sistemą.
Iki šiol žmonės paprastai būdavo geros nuotaikos ir džiaugdavosi savo darbo vaisiais.
Valdymo forma buvo labai paprasta.
Kiekvienoje savivaldybėje buvo renkama piliečių taryba, kurios užduotis buvo užtikrinti ir garantuoti asmens laisves ir teises.
Niekas negalėjo būti verčiamas ką nors daryti prieš savo valią, nesvarbu, ar tai būtų pavienių asmenų, ar grupės iniciatyva.
Tai buvo vienintelis valdžios tikslas, ir kiekvienas išrinktas meras buvo noriai remiamas savo savivaldybės.
Tačiau rinkos dieną iškilo tam tikrų problemų, kurių nebuvo lengva išspręsti.
Kokia buvo peilio vertė?
Ar už jį reikėtų sumokėti vienu ar dviem krepšiais kukurūzų?
Ar karvė buvo verta daugiau nei vežimas?
Kur buvo etalonas?
Niekas negalėjo sugalvoti geresnės sistemos.
Fabianas pasakė žmonėms, kad turiu sprendimą mūsų barterinių mainų problemoms.
Visi piliečiai buvo pakviesti į didelį susirinkimą.
Miesto aikštėje susirinko didžiulė minia.
Fabianas paaiškino savo naująją sistemą, kurią pavadino pinigais.
Kadangi tai skambėjo labai daug žadančiai, žmonės smalsiai klausinėjo, kaip pavyko išspręsti perėjimo prie euro klausimą.
Auksas, kurį paprastai naudoju papuošalams gaminti, yra labai brangus metalas, - sakė jis.
Jis nerūdija, nekeičia spalvos ir yra neriboto galiojimo laiko.
Taigi iš aukso pagaminsiu keletą monetų ir kiekvieną monetą pavadinsiu taleriu.
Jis paaiškino auditorijai, kad talerio vertė netrukus stabilizuosis ir kad pinigų, kaip mainų priemonės, naudojimas
bus daug praktiškesnis nei tiesioginiai prekių mainai.
Vienas Piliečių tarybos narys pastebėjo, kad kai kurie žmonės galėtų lengvai patys išgauti auksą ir iš jo gaminti monetas.
Fabianas jau turėjo atsakymą.
Tai būtų neteisinga.
Žinoma, kaip mokėjimo priemonė priimamos tik vyriausybės leidžiamos monetos.
Saugumui užtikrinti įspaustas antspaudas.
Auditorijai tai pasirodė gana tikėtina ir buvo pasiūlyta, kad iš pradžių visi turėtų gauti vienodą monetų skaičių.
Tačiau žvakių gamintojas tarstelėjo: "Aš turiu teisę į didžiąją dalį talerių, nes visi naudoja mano žvakes.
Jokiu būdu, - šaukė vienas iš ūkininkų, - nes be maisto visi mirtų iš bado.
Didžioji dalis talerių tikrai turėtų atitekti ūkininkams.
Dėl to iš pradžių kilo bendras kivirčas.
Fabianas leido žmonėms kurį laiką pasiginčyti tarpusavyje ir galiausiai pasiūlė nuostabų sprendimą.
Kadangi negalite susitarti, siūlau pirmiausia iš manęs gauti visus jums reikalingus talerius.
Teoriškai viršutinė riba nenustatyta, tačiau, žinoma, turite būti pajėgūs grąžinti man nurodytą sumą.
Kuo daugiau talerių iš manęs gausite, tuo daugiau turėsite grąžinti po metų.
Gerai, - sakė piliečiai, - o kas iš to jums?
Fabianas paaiškino, kad kadangi teikiu jums paslaugą, t. y. tiekiu pinigus, turiu teisę į atlygį.
Tarkime, už kiekvieną 100 talerių, kuriuos jums duodu, man grąžinama 100 plius 5
taleriai už kiekvienus iš eilės skolos metus.
Šie 5 papildomi taleriai yra mano paskolos mokestis, kurį norime vadinti palūkanomis.
Atrodė, kad kito būdo nėra, o 5 proc. buvo kuklus poreikis.
Grįžkite kitą penktadienį ir pradėsime.
Fabianas negaišo laiko ir kelias ateinančias dienas ir naktis praleido gamindamas monetas.
Po savaitės prie jo parduotuvės nusidriekė eilė.
Piliečių tarybai patikrinus ir patvirtinus monetas, pirmieji piliečiai pasiskolino pirmuosius talerius.
Kai kurie iš pradžių norėjo tik kelių talerių, kad išbandytų nepažįstamą sistemą.
Naujoji mainų priemonė netrukus tapo tokia populiari, kad viskas buvo vertinama aukso monetomis arba taleriais.
Šis vertės paskirstymas buvo produkto kaina, o kaina daugiausia priklausė nuo darbo jėgos, įdėtos gaminant produktą.
Jei reikėjo daug darbo, buvo reikalaujama didelės kainos.
Tačiau daiktai, kuriuos buvo galima pagaminti beveik be vargo, buvo pigūs.
Viename iš šalies miestų gyveno vyras, vardu Albanas.
Jis buvo vienintelis laikrodininkas.
Už jo laikrodžius klientai buvo pasirengę mokėti didelę kainą.
Tačiau tada atsirado kitas žmogus, kuris taip pat gamino laikrodžius ir siūlė juos pigiau, kad padidintų pardavimus.
"Alban" buvo priversta mažinti kainas, kad neprarastų visų klientų ir neperleistų jų pigesniems konkurentams.
Kainos netrukus susilygino ir tapo palankios klientams, nes abu laikrodžių gamintojai stengėsi užtikrinti
geriausią įmanomą kokybę už mažiausią įmanomą kainą.
Tai buvo tikras ir sąžiningas laisvas konkursas.
Netrukus tas pats principas buvo taikomas visuose sektoriuose.
Statybų, transporto, žemės ūkio, buhalterių ir visų kitų profesijų atstovai.
Klientai galėjo laisvai rinktis ir savo nuožiūra pasirinkti geriausią pasiūlymą.
Nebuvo jokių dirbtinių apsaugos priemonių, pavyzdžiui, lengvatų ar muitų, kurios neleistų kitiems žmonėms pradėti verslo.
Pragyvenimo lygis kilo, ir galiausiai visi stebėjosi, kaip buvo galima gyventi iki pinigų atsiradimo.
Metų pabaigoje Fabianas aplankė visus žmones, kurie jam buvo skolingi pinigų.
Vieni dabar turėjo daugiau, nei buvo pasiskolinę, tačiau tai taip pat reiškė, kad kiti turėjo mažiau, nes į
apyvartą buvo išleistas tik tam tikras skaičius monetų.
Kiekvienas, kuris gaudavo perteklių, grąžindavo 100 talerių ir 5 talerius palūkanų, tačiau dažnai
turėdavo vėl skolintis pinigų, kad galėtų tęsti verslą.
Visi kiti pirmą kartą suprato, kad yra skolingi.
Prieš vėl skolindamas jiems pinigų, Fabianas įkeitė šių žmonių turtą, kad užtikrintų savo reikalavimus.
Dabar skolininkai buvo ne tik įsiskolinę, bet ir įkeitę savo namus, todėl jie skubiai išsiruošė ieškoti
dingusių 5 talerių, kuriuos buvo nepaprastai sunku rasti.
Niekas nesuvokė, kad visa bendrovė niekada negalės išbristi iš šios skolos spąstų, nes net jei visi iš pradžių pagaminti ir
į apyvartą išleisti taleriai būtų grąžinti, vis tiek būtų trūkę 5 talerių palūkanų per metus už kiekvieną 100 talerių.
Niekas, išskyrus Fabianą, nesuprato, kad palūkanų niekada nebus galima sumokėti, nes papildomas
reikalaujamas monetų skaičius niekada nebuvo pagamintas.
Buvo visiškai neišvengiama, kad kai kurie žmonės netrukus taps nemokūs.
Fabianas savo dirbtuvės gale turėjo saugyklą, kurioje klientai mėgdavo palikti saugoti savo monetas.
Jis taikė nedidelį mokestį, kuris priklausė nuo pinigų sumos ir saugojimo trukmės.
Savininkas gavo kvitus už savo indėlius.
Perkant didelius pirkinius buvo varginama nešiotis daug auksinių monetų, todėl pamažu tapo įprasta
atsiskaityti ne monetomis, o vienu ar keliais Fabiano kvitais, kurie atitiko perkamų prekių vertę.
Parduotuvių savininkai kvitus priimdavo kaip patikimą atsiskaitymo priemonę, nes bet kada galėdavo
juos nunešti Fabijanui ir už tai gauti aukso monetų.
Kvitai keliavo iš rankų į rankas, o paties aukso perkelti nereikėjo.
Fabiano kvitais buvo pasitikima ne mažiau nei pačiomis aukso monetomis.
Netrukus Fabianas suprato, kad beveik niekas neatėjo atsiimti auksinių monetų.
Jis pagalvojo: "Dabar turiu tiek daug aukso, o pragyvenimui vis dar užsidirbu prakaituodamas kaip amatininkas.
Tai nesąmonė.
Juk dešimtys žmonių mokėtų man palūkanas, jei jiems būtų leista naudotis auksu, kuris čia
tiesiog guli ir kurio retai kas reikalauja.
Jis pasakė sau: "Visiškai teisingai, auksas man nepriklauso, bet jis yra mano nuosavybėje, ir tai yra svarbiausia.
Kodėl turėčiau vis dar gaminti monetas, jei galiu panaudoti dalį monetų iš savo saugyklos?
Taigi jis pradėjo skolinti aukso monetas, kurias jau buvo padėjęs į indėlį.
Iš pradžių tik šiek tiek ir labai atsargiai, bet palaipsniui vis drąsiau.
Vieną dieną Fabianas sulaukė didelės paskolos užklausos.
Jis pasiūlė klientui, kodėl mums neatidarius sąskaitos jūsų vardu, užuot vežus jums visas monetas.
Tiesiog išduosiu jums atitinkamą skaičių kvitų.
Paskolos gavėjas sutiko ir išėjo su krūva kvitų.
Jis gavo didelę paskolą, tačiau auksas liko saugykloje.
Kai klientas išėjo, Fabianas plačiai nusišypsojo, nes jam pavyko suvalgyti pyragą ir dar jį išsaugoti.
Jis galėjo skolinti auksą ir vis tiek jį pasilikti savo nuosavybėje.
Draugams, pažįstamiems ir nepažįstamiems žmonėms, net priešams, reikėjo pinigų jų verslui, ir jei jie galėjo pateikti užstatą,
nebuvo jokių apribojimų, kiek pinigų jie galėjo paskolinti.
Fabianas galėjo paskolinti kelis kartus didesnę pinigų sumą nei jo saugykloje, kurios savininku
jis net nebuvo, paprasčiausiai išduodamas kvitus.
Viskas buvo gerai, kol tikrieji savininkai nereikalavo grąžinti aukso ir buvo išlaikytas žmonių pasitikėjimas.
Didelėje knygoje jis tiksliai registravo kiekvieno kliento debeto ir kredito operacijas.
Pinigų skolinimas pasirodė esąs itin pelningas verslas.
Fabiano socialinis statusas kilo beveik taip pat greitai, kaip ir jo turtas.
Dabar jis buvo svarbus žmogus, į kurį buvo žiūrima pro pirštus.
Finansiniuose reikaluose vien jo žodis buvo beveik apreiškimas.
Auksakaliai iš kitų miestų ėmė domėtis jo verslo praktika ir vieną dieną kartu su juo apsilankė.
Jis supažindino juos su savo metodais, tačiau pabrėžė, kad būtina sąlyga - slaptumas.
Jei sąmokslas būtų buvęs atskleistas, visa sistema galėjo sugriūti kaip kortų namelis.
Todėl buvo nuspręsta įkurti slaptą draugiją.
Kiekvienas auksakalys grįžo į savo miestą ir pagal Fabiano nurodymus pradėjo organizuoti savo pinigų skolinimo verslą.
Tuo tarpu Fabiano kvitai buvo priimami taip pat kaip ir jo auksinės monetos ir dažnai buvo laikomi seife, kaip ir monetos.
Jei prekiautojas norėjo kitam prekiautojui už pristatytas prekes pervesti tam tikrą mokėjimą, jis tiesiog parašė
trumpą nurodymą "Fabian", kad šis pervestų pinigus iš jo sąskaitos į kito prekiautojo sąskaitą.
Fabianas vos per kelias minutes atliko reikiamus sąskaitų pakeitimus.
Ši nauja sistema taip pat tapo labai populiari.
Rašytiniai nurodymai tokiems negrynųjų pinigų mokėjimams buvo vadinami čekiais.
Kitame slaptame susitikime Fabianas savo auksakaliams atskleidė naują planą.
Kitą dieną jie sušaukė visų gubernatorių, atsakingų už atskiras šalies dalis, susirinkimą.
Fabianas ėjo atstovo spaudai pareigas. "Mūsų išduodami kvitai yra labai populiarūs, tačiau kartais juos nukopijuoja klastotojai.
Turime tam padaryti galą."
Nusivylę valdytojai paklausė, ką jie galėtų dėl to padaryti.
Fabianas, žinoma, jau buvo paruošęs atsakymą. "Siūlau, kad ateityje vyriausybė prisiimtų užduotį ant
specialaus popieriaus spausdinti naujus sudėtingo dizaino kvitus, kuriuos vadinsime banknotais.
Mes, auksakaliai, mielai padengiame spausdinimo išlaidas, nes taip sutaupome labai daug laiko, reikalingo kvitams išrašyti."
Valdantieji tam neprieštaravo, nes, žinoma, reikėjo apsaugoti gyventojus nuo sukčių, o
banknotų spausdinimas buvo protingas sprendimas.
"Ir dar kai kas, - pasakė Fabianas, - kai kurie žmonės nuėjo tarp aukso ieškotojų ir patys gamina auksines monetas.
Siūlau priimti įstatymą, pagal kurį visi aukso grynuoliai už atitinkamą atlygį turi
būti pateikti monetų ir banknotų pavidalu."
Šiam pasiūlymui taip pat buvo pritarta, ir vyriausybė atspausdino didelį kiekį naujų banknotų.
Ant kiekvieno banknoto buvo tam tikras žodis.
Vienas taleris, penki taleriai, dešimt talerių ir t. t.
Auksakaliai padengė nedideles spausdinimo išlaidas.
Kadangi užrašus buvo daug lengviau nešiotis su savimi, gyventojus buvo lengva įtikinti.
Tačiau, nepaisant jų populiarumo, naujaisiais banknotais ir monetomis buvo atliekama tik apie dešimt procentų visų operacijų.
Statistiniai duomenys parodė, kad 90 proc. visų mokėjimo operacijų buvo atliekamos čekiais ir banko pavedimais.
Dabar Fabianas pradėjo kitą savo plano etapą.
Iki šiol klientai iš tiesų mokėjo jam nedidelį mokestį už tai, kad saugotų jų pinigus.
Tačiau, kad į saugyklą patektų daugiau pinigų, Fabianas pasiūlė indėlininkams trijų procentų palūkanas už santaupas.
Dauguma žmonių manė, kad jis gaus tik dviejų procentų pelną, nes buvo žinoma, kad jis
skolina jų pinigus už penkių procentų palūkanas.
Beje, žmonės nebuvo linkę abejoti Fabiano metodais, nes gauti trijų procentų palūkanas buvo
daug geriau nei papildomai mokėti už saugojimą.
Dėl didelio indėlininkų skaičiaus "Fabian" valdomas turtas sparčiai augo.
Ir vėlgi, jis skolino daug didesnes sumas, nei iš tikrųjų buvo saugykloje banknotų ir monetų pavidalu.
Už kiekvieną 100 talerių grynųjų pinigų seife jis skolininkams skolindavo 200, 300 ar
400 talerių, o kartais net iki 900 talerių.
Jis tik turėjo užtikrinti, kad santykis devyni prie vieno niekada nebūtų viršytas, nes vidutiniškai vienas iš dešimties klientų
pageidavo, kad likutis būtų išmokėtas grynaisiais pinigais.
Nepaisant to, Fabianas galėjo reikalauti sumokėti 45 talerius palūkanų už 900 talerių knyginių
pinigų, kuriuos jis paskolino paprastais čekiais.
Tai reiškia penkis procentus nuo 900 talerių.
Fabianas išlaikė 45 talerių palūkanas.
Kiti auksakaliai padarė tą patį.
Jie visi sukūrė pinigus iš nieko.
Paprasčiausiai su plunksnakočiu ir dar priskaičiuotos palūkanos.
Žinoma, jie ne patys kaldino pinigus, o liepdavo vyriausybei spausdinti banknotus arba kaldinti
monetas, kurias auksakaliai išdalydavo žmonėms.
Fabianas padengė tik spausdinimo išlaidas.
Vis dėlto, teikdami paskolas jie iš nieko sukūrė pinigus ir už juos skaičiavo palūkanas.
Dauguma žmonių manė, kad pinigų pasiūla rūpinasi vyriausybė.
Jie taip pat tikėjo, kad Fabianas visada skolina tik tuos pinigus, kuriuos kiti pas jį laikė kaip santaupas.
Keista tik tai, kad niekieno taupomasis indėlis niekada nesumažėjo, kai pinigai buvo paskolinti kitur.
Jei visi būtų bandę vienu ypu atsiimti savo sąskaitos likutį, sukčiai būtų išaiškėję.
Vieną dieną į Fabianą kreipėsi rūpestingas verslininkas.
Pasak jo, reikalavimas mokėti palūkanas yra klaidingas.
Kiekvieną kartą paskolinę 100 talerių, jie reikalauja 105 talerių mainais.
Papildomi 5 taleriai niekada nebus sumokėti, nes jų nėra.
Ūkininkai gamina maistą, pramonė - prekes ir t. t., bet tik jie gamina pinigus.
Tarkime, kad visoje šalyje yra tik du verslininkai, kurie veikia kaip visų kitų darbdaviai.
Kiekvienas iš jų skolinasi po 100 talerių.
Mes mokame 90 talerių darbo užmokesčio ir išlaidų ir gauname 10 talerių pelną, kuris keliauja į mūsų kišenes.
Tuomet bendra perkamoji galia būtų 90 plius 10 talerių, padaugintų iš 2, t. y. 200 talerių.
Bet kad galėtume jiems sumokėti, turėtume parduoti visus savo produktus už 210 talerių.
Jei vienam iš mūsų pavyks parduoti visas savo prekių atsargas už 105 talerius, kitas galės uždirbti ne daugiau kaip 95 talerius.
Be to, jis negalės parduoti kai kurių savo prekių, nes neturės pinigų joms įsigyti.
Jis vis dar bus jiems skolingas 10 talerių ir galės juos grąžinti tik pasiskolinęs daugiau pinigų.
Todėl sistema neįmanoma.
Vyras tęsė.
Akivaizdu, kad jie turėjo į apyvartą išleisti 105 talerius, 100 man ir 5 sau.
Tada apyvartoje būtų 105 taleriai ir būtų galima grąžinti skolą.
Fabianas tylėdamas klausėsi ir galiausiai atsakė.
Mano brangioji, ekonomika yra labai sudėtinga sritis.
Šiai problemai spręsti reikia daugybės metų studijų.
Aš skirsiu deramą dėmesį šiems klausimams, o jūs pasirūpinkite savo reikalais.
Turite dirbti efektyviau, padidinti gamybą, sumažinti išlaidas ir tapti geresniu verslininku.
Bet kuriuo metu mielai jums padėsiu.
Svečias nepatenkintas nuėjo toliau.
Kažkas čia buvo ne taip.
Fabiano metoduose buvo kažkas iš esmės negerai.
Jis sumaniai išsisukinėjo nuo klausimų.
Tačiau Fabianas buvo laikomas ekspertu, todėl bet kokie prieštaravimai būtų buvę beverčiai.
Juk atrodė, kad ekonomika klesti ir šalis išgyvena didžiulį pakilimą.
Norėdami padengti palūkanas už pasiskolintus pinigus, prekybininkai turėjo padidinti kainas.
Darbuotojai skundėsi, kad jų atlyginimai yra per maži.
Tačiau darbdaviai nenorėjo mokėti didesnių atlyginimų.
Jie užsiminė apie bankroto riziką.
Ūkininkams nebuvo tinkamai mokama už jų produkciją.
Daugelis namų šeimininkių skundėsi dėl pernelyg brangaus maisto.
Galiausiai prasidėjo streikai.
Iki šiol nežinomas reiškinys.
Vis daugiau žmonių taip pat kentėjo nuo skurdo.
Ir net draugai ar giminaičiai neturėjo lėšų jiems padėti.
Tikrieji šalies turtai buvo pamiršti.
Derlingas dirvožemis, dideli miškai, mineraliniai ištekliai ir gyvuliai.
Viskas sukosi apie pinigus.
Tai, atrodytų, aukščiausias gėris, kurio visada trūko.
Tačiau niekas neabejojo sistema.
Buvo manoma, kad vyriausybė kontroliuoja visus šiuos mechanizmus.
Keletas žmonių sugebėjo sutelkti savo perteklių ir įsteigti nemokamas kredito ar finansų įstaigas.
Tai galėjo atnešti 6 % ar daugiau palūkanų, kurios akivaizdžiai viršijo Fabiano pasiūlytas 3 % palūkanas.
Tačiau šios laisvosios bendrovės galėjo skolinti tik tuos pinigus, kurie iš tikrųjų buvo jų nuosavybė.
Kitaip nei Fabianas, jie nebuvo apdovanoti keista galia kurti pinigus iš oro,
paprasčiausiai užrašant juos į knygas plunksnakočiu.
Šios nepriklausomos finansų institucijos erzino Fabianą ir jo bičiulius.
Todėl jie greitai įsteigė savo.
Dauguma konkurentų buvo nupirkti dar nespėję suklestėti.
Per labai trumpą laiką visos finansų įstaigos buvo jų žinioje arba jų kontroliuojamos.
Bendra ekonominė padėtis toliau blogėjo.
Darbuotojai manė, kad jų viršininkai gauna per daug pelno.
Kita vertus, darbdaviai savo darbo jėgą laikė tingia ir neefektyvia.
Visi kaltino vieni kitus.
Valdantiesiems taip pat nepavyko rasti sprendimo.
Be to, atrodė, kad pirmiausia reikia spręsti skurdo problemą.
Buvo pradėtos įgyvendinti socialinės programos, o kiekvienas gyventojas pagal įstatymą privalėjo mokėti įmokas.
Tai savo ruožtu įsiutino piliečius, kurie vis dar laikėsi senamadiškos idėjos, kad kaimynai turi
savanoriškai padėti vieni kitiems nelaimės atveju.
Šie mokesčiai yra ne kas kita, kaip įteisintas apiplėšimas, - sakė žmonės.
Viskas, kas iš asmens paimama prieš jo valią, nesvarbu, kokiu tikslu, prilygsta vagystei.
Tačiau visi jautėsi bejėgiai ir bijojo kalėjimo bausmės, kuri galėjo būti skirta už mokesčių ir muitų nemokėjimą.
Nors socialinės programos suteikė trumpalaikę pagalbą, jos negalėjo išspręsti problemų.
Priešingai, netrukus jų sugrįžo daugiau, o kartu su jais reikėjo daugiau pinigų.
Socialinės išlaidos pasiekė svaiginančias aukštumas, o brangiai kainuojantis administracinis aparatas taip pat tapo nevaldomas.
Dauguma vyriausybės narių buvo padorūs ir sąžiningi žmonės.
Jie nenorėjo užkrauti savo bendrapiliečiams papildomų išlaidų.
Todėl jie griebiasi kraštutinės priemonės - skolinasi trūkstamus pinigus iš Fabiano ir jo bičiulių.
Tačiau jie neįsivaizdavo, kaip galėtų grąžinti šias obligacijas.
Tėvai nebegalėjo sau leisti mokėti savo vaikų mokytojams.
Jie taip pat nebegalėjo sau leisti gydytojų.
Bankrutavo net transporto įmonės.
Pinigų paprasčiausiai nebebuvo.
Žingsnis po žingsnio vyriausybė buvo priversta perimti ir valdyti visas šias funkcijas.
Mokytojai, gydytojai ir daugelis kitų profesinių grupių tapo valstybės tarnautojais ir viešojo sektoriaus darbuotojais.
Tokiomis aplinkybėmis tik nedaugelis vis dar jautė pasitenkinimą savo darbu.
Jie gaudavo padorius atlyginimus, tačiau prarado nepriklausomybę ir tapatybę.
Kiekvienas buvo tik milžiniškos mašinos sraigtelis.
Nebuvo vietos asmeninei iniciatyvai, o profesiniai pasiekimai beveik nebuvo pripažįstami.
Darbo užmokestis buvo beveik fiksuotas, o paaukštinimas buvo suteikiamas tik tada, kai
viršininkas išeidavo į pensiją arba mirdavo.
Iš nevilties valdovai vėl nusprendė paprašyti Fabiano patarimo.
Jie manė, kad jis buvo labai protingas ir visada rasdavo geriausią sprendimą finansiniams klausimams spręsti.
Jis išklausė visas jų problemas, mąstė ir kalbėjo.
Daugelis žmonių negali susidoroti su savo problemomis.
Jie yra priklausomi nuo to, kad kas nors kitas įsitrauktų ir išspręstų problemas už juos.
Esu tikras, kad visi sutinkate, jog daugumai žmonių turėtų būti pripažinta teisė į laimę ir pagrindinių poreikių patenkinimą.
Juk mes atstovaujame svarbiausiam principui, kad visi žmonės yra lygūs.
Norint sukurti pusiausvyrą, turtingųjų turto perteklius turi būti atimtas, kad jis atitektų vargšams.
Kito kelio nėra.
Turi būti įvesta diferencijuota mokesčių sistema.
Kuo daugiau turite, tuo daugiau turite mokėti.
Apmokestinkite kiekvieną pagal jo galimybes ir duokite kiekvienam pagal jo poreikius.
Pavyzdžiui, mokyklos ir ligoninės turėtų būti nemokamai prieinamos finansiškai nepasiturintiems asmenims.
Jis pasakė jiems ilgą pamokslą apie aukštus idealus ir užbaigė žodžiais: "Ir nepamirškite, kad esate man skolingi pinigų.
Jį skolinatės jau gana ilgą laiką.
Galiu jums padėti, sustabdydamas grąžinimo terminą, bet bent jau palūkanas vis tiek turėsite man sumokėti.
Niekas neabejojo Fabiano filosofija.
Vyriausybė iš tikrųjų įvedė diferencijuotą pajamų mokestį.
Kuo daugiau kas nors uždirbdavo, tuo didesnis procentas buvo apmokestinamas.
Niekam nepatiko pajamų mokestis, bet visi jį mokėjo, nes kitaip būtų patekę į kalėjimą.
Prekybininkai vėl buvo priversti didinti kainas.
Darbuotojai ir vėl reikalavo didesnių atlyginimų.
Dėl to daugelis verslininkų turėjo pakeisti dalį darbuotojų mašinomis arba bankrutavo.
Tai, žinoma, dar labiau padidino nedarbą, todėl vyriausybė ėmėsi įgyvendinti kitus socialinės paramos ir nedarbo išmokų modelius.
Vyriausybė įvedė tarifus, subsidijas ir kitas apsaugos priemones, kad apsaugotų įvairias
pramonės šakas nuo žlugimo ir išsaugotų darbo vietas.
Vienur ir kitur žmonės ėmė abejoti, ar gamybos tikslas iš tikrųjų yra gaminti prekes, ar tik suteikti darbo vietų.
Situacijai toliau blogėjant, vyriausybė stengėsi išlaikyti tam tikrą stabilumą kontroliuodama darbo
užmokestį ir kainas bei taikydama sudėtingas taisykles.
Mokesčių institucijos turėjo būti sustiprintos PVM ir įvairiais mokesčiais.
Kartą kažkas nustatė, kad duonos kepalas, keliaudamas nuo kombaino iki namų šeimininkės, buvo
apmokestintas daugiau kaip 50 skirtingų mokesčių.
Dabar atėjo ekspertų valanda, kurie kartais net patekdavo į ministrų kabinetą, bet dažniausiai
posėdžiaudavo neskaidriuose komitetuose ir metai iš metų galėdavo pateikti tik beprasmiškus dokumentus.
Geriausiu atveju jie rekomendavo toliau pertvarkyti mokesčių sistemą.
Tačiau bendra mokesčių ir muitų suma ir toliau nuolat augo.
Fabianas negailestingai reikalavo jo palūkanų.
Šis punktas nurėžė vis didesnę mokestinių pajamų dalį.
Taip atsirado visiškai nauja politikos forma - partijų politika.
Žmonės tarpusavyje ginčijosi, kuri partija galėtų geriausiai išspręsti problemas.
Žmonės diskutavo apie asmenybes ir ideologijas, mėtė vienas kitam etiketes ir kėlė didelį
triukšmą dėl visko, išskyrus tikrąją problemą.
Tarp valdymo organų pasklido tyli neviltis.
Galiausiai pasiekė tokį lygį, kad viename mieste mokėtinų palūkanų suma viršijo gautas pajamas.
Nesumokėtų palūkanų suma augo visoje šalyje, o nuo šiol palūkanos buvo skaičiuojamos ir nuo
pradelstų palūkanų, vadinamųjų sudėtinių palūkanų.
Tai leido Fabianui ir jo bičiuliams palaipsniui perimti konkretų šalies turtą, perduodant
nuosavybę arba didinant kontrolę stebėtojų tarybose.
Tačiau kontrolė dar nebuvo visapusiška.
Slaptieji sąjungininkai žinojo, kad jie bus saugūs balne tik tada, kai puikiai valdys kiekvieną žmogų.
Visur trūko pinigų.
Daug žmonių neturėjo darbo ir buvo nuskurdę.
Socialinės sistemos negalėjo pasirūpinti visais, todėl žmonės pamažu sukilo.
Fabianas įtikino vyriausybę vienu šūviu nušauti du zuikius.
Pirma, karas yra geriausias būdas suvienyti žmones kovai su bendru išorės priešu.
Antra, tai taip pat yra geriausias būdas grąžinti vidaus valstybės skolą, t. y. po pergalės išnaudoti kitas šalis.
Kad karo mašina įsibėgėtų, Fabianas liepė statyti gamyklas, davė jų savininkams pinigų bomboms gaminti, skolino
pinigus kariuomenei ir galiausiai suteikė nukentėjusiesiems didelių palūkanų paskolas dideliam atstatymui.
Vėliau buvo suteiktos kitos dosnios paskolos, skirtos ekonominei plėtrai.
Ši sistema su visais jos padariniais buvo tokia sėkminga, kad daugelis pasaulio šalių staiga ne tik turėjo
užsienio skolų, būtent Fabijonui, bet ir buvo įsitraukusios į kokį nors ginkluotą konfliktą.
Fabianas užtikrino, kad visuomet egzistuotų galios pusiausvyra, todėl bet kuri šalis galėjo būti
priversta pradėti karą prieš bet kurią kitą šalį.
Fabianui tai atrodė tinkama, pavyzdžiui, kai šalis ignoruodavo Fabiano pasiūlymus, nesugebėdavo grąžinti skolų arba
norėdavo įvesti naują, nuo Fabiano nepriklausomą pinigų sistemą.
Fabianas visada finansuodavo užpultą šalį, dažniausiai per priedangos žmones, priedangos organizacijas ar
slaptąsias tarnybas, kad karas tęstųsi kuo ilgiau ir kad iš atstatymo būtų galima uždirbti kuo daugiau.
Paskolos buvo grąžinamos plėšiant užkariautos šalies infrastruktūrą ir gamtinius išteklius.
Daugumą prieš klastingą sistemą maištaujančių bendrapiliečių buvo galima nutildyti darant jiems
ekonominį spaudimą arba paprasčiausiai juos išjuokiant.
Šiuo tikslu Fabianas ir jo bičiuliai nusipirko daugumą laikraščių, televizijos ir radijo
stočių ir paskyrė savo rankomis parinktus vadovus.
Daugelis šių žiniasklaidos operatorių nuoširdžiai stengėsi padaryti pasaulį geresnį, tačiau
jie visiškai nesuvokė, kaip buvo išnaudojami.
Jų propaguojami sprendimai visada buvo skirti tik simptomams šalinti, tačiau niekada
nesprendė pagrindinės problemos priežasties.
Buvo įvairių laikraščių ir žurnalų.
Vieni skirti kairiajam sparnui, kiti dešiniajam, treti liberaliajam centrui, taip pat
žurnalai darbininkams, kiti verslininkams.
Galėjai skaityti ir rašyti, ką nori, bet tik tol, kol nebandei įsigilinti į tikrąją problemą.
Fabiano didysis planas turėjo būti baigtas įgyvendinti.
Visa šalis, ir ne tik ši, buvo jam labai skolinga.
Per švietimo sistemą ir žiniasklaidą jis ne tik užvaldė žmonių sąmonę, bet net ir protus.
Galiausiai tai, ką gyventojai galvojo ir kuo tikėjo, priklausė tik nuo Fabiano.
Jei vienas žmogus turi kur kas daugiau pinigų, nei galėtų išleisti savo asmeniniams malonumams, kokį
ypatingą malonumą jis dar gali patirti iš pasaulio?
Elitu save vadinančiam elitui į tai yra aiškus atsakymas.
Galia.
Nuoga, nevaržoma valdžia kitiems žmonėms.
Idealistai buvo labai sumaniai įtraukti į žiniasklaidą ir politiką, todėl jie buvo faktiškai išsklaidyti.
Tačiau tikruosius kontrolės pamišėlius, pasižyminčius ypatingu valdovo mentalitetu, kurių Fabianas ieškojo
tarp finansinių dinastijų valdžios narkomanų, jis rado.
Dauguma buvusių auksakalių išsiugdė tokį mentalitetą.
Pernelyg didelis turtas jų nebetenkino.
Jie ieškojo naujų iššūkių.
Valdžia masėms buvo svarbiausias žaidimas.
Šie žmonės manė, kad yra pranašesni už visus kitus.
Valdymas yra mūsų teisė ir pareiga.
Masės nežino, kas joms naudinga.
Turite juos surinkti ir nukreipti.
Kita vertus, mes gimėme valdyti.
Fabianas ir jo bičiuliai kontroliavo daugybę bankų visame mieste ir kaime.
Galbūt tai buvo privačios įmonės, kurių savininkai buvo skirtingi, tačiau, nepaisant
akivaizdžios konkurencijos, jos glaudžiai bendradarbiavo.
Centrinis bankas buvo įsteigtas su valstybės palaiminimu, o jo pagrindą sudarė net ne nuosavas kapitalas.
Ne, ir šiuo atveju pinigų kūrimas buvo grindžiamas tuo, kad buvo nurašyti žmonių taupomieji indėliai.
Skolos visur, kur tik pažvelgsite.
Išorės pasauliui šis rezervų centras sudarė įspūdį, kad jis rimtai reguliuoja pinigų pasiūlą
ir kažkokiu būdu atlieka vyriausybės funkciją.
Tačiau keista, kad į šio centrinio banko valdybą niekada nebuvo išrinktas vyriausybės
atstovas ar aukšto rango valstybės tarnautojas.
Vyriausybė nebesiskolino tiesiogiai iš Fabiano, bet galėjo kreiptis į centrinį banką, o kitų
metų mokestinės pajamos buvo paskolų užstatas.
Tai atitiko Fabiano planą, kuriuo buvo siekiama nukreipti įtarimus nuo savo asmens ir vietoj to prastumti vyriausybės procedūrą.
Fone, žinoma, jis laikė visas stygas rankoje.
Fabiano netiesioginė vyriausybės verslo kontrolė buvo tokia tobula, kad jis kartą pasigyrė.
"Jei kontroliuoju tautos pinigus, man nerūpi, kas kuria įstatymus."
Nesvarbu, kuri partija buvo valdžioje, nes Fabianas kontroliavo pinigus, finansus, tautos gyvybines jėgas.
Vyriausybė gavo pinigus, tačiau už kiekvieną papildomą paskolą buvo skaičiuojamos palūkanos.
Vis didesnės pinigų sumos buvo skiriamos įvairioms socialinėms išmokoms, o vyriausybė vos galėjo mokėti
palūkanas, jau nekalbant apie pagrindinės skolos grąžinimą.
Retkarčiais kas nors paklausdavo: "Jei pinigai yra žmogaus sukurta sistema, tai, be abejo, juos galima pritaikyti prie žmonių
poreikių, kad jie tarnautų žmonėms, o ne juos valdytų, ar ne?"
Tačiau tokio kalibro žmonių vis rečiau pasitaikydavo, o jų balsus užgoždavo velniškas triukšmas, kurį sukeldavo
amžinos trūkstamų penkių talerių už palūkanas paieškos.
Vyriausybės, o kartu su jomis ir partinės spalvos, atėjo ir išėjo.
Juoda, raudona, geltona, žalia, bet principas išliko tas pats.
Nesvarbu, kuri vyriausybė buvo valdžioje, metai iš metų Fabiano galutinis tikslas vis labiau artėjo.
Žmonių įstatymai buvo nesvarbūs.
Jie buvo apmokestinami ad nauseam.
Jų mokumas baigėsi.
Dabar atėjo laikas paskutiniam dideliam Fabiano žingsniui.
Dešimt procentų visų pinigų vis dar buvo apyvartoje monetų ir banknotų pavidalu.
Turėdami grynųjų pinigų kišenėje, žmonės vis dar galėjo kontroliuoti savo gyvenimą.
Šį paskutinį asmeninės veiksmų laisvės bastioną reikėjo panaikinti nesukeliant įtarimų.
Galima teigti, kad tai buvo saugumo klausimas.
Čekiai nebuvo priimami už bendrovės bendruomenės ribų.
Keliaudami žmonės nenorėjo nešiotis grynųjų pinigų.
Todėl patogesnis sprendimas šioje srityje buvo labai sveikintinas.
Žinoma, Fabianas ir vėl turėjo teisingą mintį.
Jo organizacija visiems išduodavo plastikines korteles, kuriose buvo nurodytas turėtojo
vardas, pavardė, nuotrauka ir identifikavimo numeris.
Jums tereikėjo pateikti šią kortelę apsiperkant.
Parduotuvių savininkai susisiekdavo su centriniu kompiuteriu ir patikrindavo kreditą, po to
klientas galėdavo apsipirkti iki tam tikros sumos.
Kredito kortelė klientui tapo dar patrauklesnė dėl to, kad mėnesio pabaigoje už grąžinamas įmokas nebuvo skaičiuojamos palūkanos.
Kita vertus, verslininkai turėjo kur kas didesnių išlaidų, kurias savo ruožtu reikėjo pridėti prie
galutinių produktų kainos ir taip perkelti pirkėjui.
Fabianas ir jo bičiuliai turėjo vis geresnę reputaciją.
Iš tikrųjų jie buvo laikomi visuomenės ramsčiais.
Jos pareiškimai finansiniais ir ekonominiais klausimais buvo priimami beveik kaip religinė dogma.
Daugybė mažų įmonių žlugo dėl vis didėjančios mokesčių ir muitų naštos.
Buvo įvesti specialūs leidimai ir patvirtinimai įvairiems metodams ir procedūroms, todėl
likusios įmonės vos galėjo išsilaikyti virš vandens.
Fabianas valdė arba kontroliavo visas pagrindines bendroves, kurių kiekviena turėjo šimtus dukterinių įmonių.
Šių didelių bendrovių konkurencija buvo tik apsimestinė.
Galiausiai visi konkurentai buvo išstumti iš rinkos.
Toks pat likimas ištiko ir santechnikus, automobilių mechanikus, elektrikus bei daugumą kitų rankų darbo sandėlių ir mažų įmonių.
Jas prarijo Fabiano stambios korporacijos, kurias visas saugojo vyriausybė.
Fabianas pasisakė už galutinį monetų ir popierinių pinigų panaikinimą.
Taigi nebeliko nė vienos įmonės ar asmens, kuris galėtų išsiversti be kredito kortelių ir visur esančios kompiuterinės sistemos.
Jei kas nors prarastų savo kredito kortelę, Fabianas planavo kiekvienam piliečiui ant rankos prievarta
išsitatuiruoti identifikavimo numerį, kad jį būtų galima perskaityti specialioje šviesoje ir perduoti į kompiuterį.
Nes be tokio tapatybę patvirtinančio dokumento niekas negalėtų nieko pirkti ar parduoti.
Kiekvienas kompiuteris būtų sujungtas su milžinišku centriniu kompiuteriu, kuriame būtų
saugoma visa informacija apie kiekvieną žmogų.
Taigi Fabianas žinotų viską apie visus.
Kai tai bus pasiekta, jis visiškai kontroliuos visus šalies gyventojus ir, be to, visus pasaulio žmones.
Jau yra sprendimų ir galimų išeičių iš šios painiavos.
Dėkojame visiems, prisidėjusiems prie šio filmo sėkmės: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de