Šī DVD materiāla masveida kopēšana ir nepārprotami vēlama; izdevēju deklarētais mērķis ir pēc
iespējas plašāka izplatīšana. Ar cieņu, Neue Impulse e.V.
Nākamajā filmā ir parādīta mūsu naudas faktiskā attīstība un monetārās sistēmas kļūdas.
Jebkāda līdzība ar faktiskiem notikumiem un personām nav ne nejauša, ne nejauša.
Neue Impulse e.V. izstādes
ar secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de, CreVid.de atbalstu
Maikla Kenta izrāde
Stāsts par zeltkali Fabiānu
Kāpēc visur trūkst naudas
Dodiet man pasauli plus 5% vai
pēc Larry Hannigan teksta motīviem
Zīmējumi Ralf Alex Fichtner
Runātājs Kai Taschner
Režisors un animators - Kristofs Lehmans (Christoph Lehmann)
Fabiāns bija iekšēji satraukts, jo viņš vingrinājās uzrunā, ko nākamajā dienā teiks lielam pūlim.
Viņš vienmēr bija tiecies pēc varas un prestiža.
Tagad viņa sapnis drīz vien piepildīsies.
Fabiāns bija amatnieks, kurš strādāja ar zeltu un sudrabu, darināja rotaslietas un rotaslietas, taču
viņam vairs nepatika, ka iztika jāpelna ar darbu.
Viņš meklēja neparastā pievilcību, izaicinājumu.
Un tagad viņa lielais plāns drīz tiks īstenots.
Daudzas paaudzes ilga tieša preču apmaiņa bija izplatīts tirdzniecības veids.
Tiem, kam bija jābaro ģimene, šis uzdevums bija vai nu pilnībā paveicams, audzējot pašiem savu ražu un audzējot
mājlopus, vai arī viņi specializējās kādā konkrētā arodā.
Pašu ražošanas pārpalikums tika apmainīts pret citu pārpalikumu.
Tirgus laukums bija rosīgs sabiedriskās dzīves centrs.
Neraugoties uz putekļiem un troksni, krāsainā kņada un burzma kopumā bija populāra, jo
vienmēr bija daudz jauna un interesanta, ko dzirdēt.
Tomēr pēdējā laikā šķiet, ka domstarpības un strīdi ir pastiprinājušies.
Kāpēc tam veltīt tik daudz vārdu?
Bija pienācis laiks izveidot labāku sistēmu.
Līdz šim cilvēki parasti bija labā noskaņojumā un baudīja sava darba augļus.
Valdības forma bija ļoti vienkārša.
Katrā pašvaldībā tika ievēlēta pilsoņu padome, kuras uzdevums bija nodrošināt un garantēt indivīda brīvības un tiesības.
Nevienu nedrīkstēja piespiest darīt kaut ko pret viņa gribu, neatkarīgi no tā, vai tas
notika kāda indivīda vai grupas pamudinājuma dēļ.
Tas bija vienīgais valdības mērķis, un katru ievēlēto mēru labprāt atbalstīja viņa pašvaldība.
Tomēr tirgus dienā radās dažas problēmas, kuras nebija viegli atrisināt.
Kāda bija naža vērtība?
Vai par to būtu jāmaksā ar vienu vai diviem groziem labības?
Vai govs bija vairāk vērta nekā ratiņi?
Kur bija kritērijs?
Neviens nevarēja izdomāt labāku sistēmu.
Fabians bija teicis cilvēkiem, ka man ir risinājums mūsu bartera problēmām.
Visi iedzīvotāji tika aicināti uz plašu sapulci.
Pilsētas laukumā sapulcējās milzīgs pūlis.
Fabians paskaidroja savu jauno sistēmu, ko viņš nosauca par naudu.
Tā kā tas izklausījās ļoti daudzsološi, cilvēki ziņkārīgi vaicāja, kā tika veikta pāreja uz jauno valūtu.
Zelts, ko parasti izmantoju rotaslietu izgatavošanai, ir ļoti dārgs metāls, - viņš teica.
Tā nerūsē, nemainās tās krāsa un tai ir neierobežots glabāšanas laiks.
Tāpēc es izgatavoju vairākas monētas no zelta un katru monētu saucu par talāru.
Viņš paskaidroja auditorijai, kā drīz vien stabilizēsies tolāra vērtība un ka naudas kā maiņas līdzekļa
izmantošana būs daudz praktiskāka nekā tieša preču apmaiņa.
Viens no Pilsoniskās padomes locekļiem atzīmēja, ka daži cilvēki varētu viegli paši iegūt zeltu un izgatavot no tā monētas.
Fabiānam jau bija atbilde.
Tas būtu nepareizi.
Protams, kā maksāšanas līdzeklis tiek pieņemtas tikai valdības atļautas monētas.
Drošībai ir iespiests zīmogs.
Auditorijai tas šķita diezgan ticami, un tika ierosināts, ka sākotnēji visiem būtu jāsaņem vienāds monētu skaits.
Bet tad sveču darinātājs iejaucās: "Man ir tiesības uz lielāko daļu talāru, jo visi izmanto manas sveces.
Nekādā gadījumā, - kliedza viens no zemniekiem, - jo bez pārtikas visi nomirs badā.
Lielākā daļa no taleriem noteikti būtu jānovirza lauksaimniekiem.
Tas sākotnēji izraisīja vispārēju strīdu.
Fabians ļāva cilvēkiem kādu laiku strīdēties savā starpā un beidzot nāca klajā ar pārsteidzošu risinājumu.
Tā kā jūs nevarat vienoties, iesaku vispirms saņemt no manis visu nepieciešamo Tāleru.
Teorētiski nav noteikts maksimālais limits, taču jums, protams, jāspēj atmaksāt man šo summu.
Jo vairāk Tālera jūs no manis saņemat, jo vairāk jums būs jāatmaksā pēc gada.
Labi, - sacīja līdzpilsoņi, - un kas jums no tā iznāk?
Tā kā es jums sniedzu pakalpojumu, Fabians paskaidroja, proti, piegādāju naudu, man ir tiesības saņemt atlīdzību.
Pieņemsim, ka par katriem 100 taleriem, ko es jums dodu, es saņemu atpakaļ 100 plus 5 talerus par katru parāda gadu.
Šie 5 taleri papildus ir mana aizdevuma maksa, un mēs vēlamies šo aizdevuma maksu saukt par procentiem.
Šķita, ka nav citas iespējas, un 5 % šķita pieticīgs pieprasījums.
Atgriezieties nākamajā piektdienā, un mēs sāksim.
Fabiāns netērēja laiku un pavadīja nākamās dienas un naktis, kalpodams monētas.
Pēc nedēļas cilvēki jau stāvēja rindā pie viņa veikala.
Pēc tam, kad pilsoņu padome bija pārbaudījusi un apstiprinājusi monētas, pirmie pilsoņi aizņēmās savus pirmos talārus.
Daži sākotnēji vēlējās tikai dažus talērus, lai izmēģinātu nepazīstamo sistēmu.
Jaunais maksāšanas līdzeklis drīz vien kļuva tik populārs, ka visa vērtība tika izteikta zelta monētās vai zeltā.
Šis vērtības sadalījums bija produkta cena, un cena galvenokārt balstījās uz tā ražošanā ieguldīto darbu.
Ja bija nepieciešams daudz darba, tad tika pieprasīta augsta cena.
Tomēr lietas, ko varēja ražot gandrīz bez piepūles, bija lētas.
Vienā no valsts pilsētām dzīvoja vīrs vārdā Albans.
Viņš bija vienīgais pulksteņmeistars.
Viņa klienti bija gatavi maksāt augstu cenu par viņa pulksteņiem.
Taču tad parādījās cits cilvēks, kurš arī izgatavoja pulksteņus un piedāvāja tos par
zemāku cenu, lai palielinātu pārdošanas apjomu.
Alban bija spiests pazemināt cenas, lai nezaudētu visus klientus lētākiem konkurentiem.
Cenas drīz vien izlīdzinājās līdz klientiem draudzīgam līmenim, jo abi pulksteņu ražotāji centās nodrošināt
vislabāko iespējamo kvalitāti par viszemāko iespējamo cenu.
Tas bija patiess un godīgs bezmaksas konkurss.
Tas pats princips drīz vien tika piemērots visās nozarēs.
Būvniecības nozarē, transporta nozarē, lauksaimniecībā, pat grāmatvežu un visās citās profesijās.
Klienti varēja brīvi izvēlēties un pēc saviem ieskatiem izvēlēties labāko piedāvājumu.
Nebija mākslīgu aizsardzības pasākumu, piemēram, koncesiju vai muitas nodevu, lai
novērstu citu cilvēku ienākšanu uzņēmējdarbībā.
Dzīves līmenis paaugstinājās, un galu galā visi brīnījās, kā dzīve vispār bija iespējama pirms naudas ieviešanas.
Gada beigās Fabiāns apciemoja visus cilvēkus, kuri viņam bija parādā naudu.
Dažiem tagad piederēja vairāk, nekā viņi bija aizņēmušies, taču tas nozīmēja arī to, ka citiem tagad piederēja
mazāk, jo apgrozībā bija laists tikai noteikts skaits monētu.
Ikviens, kurš nopelnīja pārpalikumu, atmaksāja 100 talārus un 5 talārus procentiem, bet bieži vien bija
spiests atkal aizņemties naudu, lai turpinātu uzņēmējdarbību.
Visi pārējie pirmo reizi saprata, ka ir parādā.
Pirms Fabiāns atkal aizdeva viņiem naudu, viņš ieķīlāja šo cilvēku īpašumus, lai nodrošinātu savus prasījumus.
Tagad parādnieki bija ne tikai parādā, bet arī ieķīlājuši savu māju, tāpēc viņi ātri devās meklēt
pazudušos 5 talārus, kurus bija tik neticami grūti atrast.
Neviens nesaprata, ka uzņēmums kopumā nekad nespēs izkļūt no parāda slazda, jo, pat ja visi sākotnēji saražotie un
apgrozībā laistie talāri tiktu atmaksāti, no katriem 100 talāriem joprojām trūktu 5 talāru procentu gadā.
Neviens, izņemot Fabiānu, nesaprata, ka procentus nekad nevarēs samaksāt, jo pieprasītais
papildu monētu skaits tā arī netika izgatavots.
Bija pilnīgi neizbēgami, ka daži cilvēki drīz kļūs maksātnespējīgi.
Fabiāna darbnīcas aizmugurē atradās seifs, kurā klienti labprāt atstājēja savas monētas glabāšanā.
Viņš iekasēja nelielu maksu atkarībā no naudas summas un glabāšanas ilguma.
Īpašnieks saņēma kvītis par iemaksām.
Veicot lielus pirkumus, bija garlaicīgi nēsāt līdzi daudz zelta monētu, tāpēc pakāpeniski kļuva ierasts maksāt
nevis ar monētām, bet gan ar vienu vai vairākām Fabiāna kvītīm, kas atbilda iegādātās preces vērtībai.
Veikalu īpašnieki kvītis pieņēma kā uzticamu maksāšanas līdzekli, jo jebkurā brīdī varēja tās
nodot Fabiānam un saņemt pretī zelta monētas.
Kvītis ceļoja no rokas rokā, bet pats zelts nebija jāpārvieto.
Uz Fabiāna kvītīm paļāvās tikpat lielā mērā kā uz pašām zelta monētām.
Fabiāns drīz vien saprata, ka gandrīz neviens nav atnācis atgūt zelta monētas.
Un viņš nodomāja: "Tagad man ir tik daudz zelta, bet es joprojām pelnu iztiku ar savu roku sviedru sviedru kā amatnieks.
Tā ir muļķība.
Galu galā, desmitiem cilvēku maksātu man procentus, ja viņiem būtu atļauts izmantot zeltu,
kas šeit vienkārši guļ un reti tiek pieprasīts.
Viņš sev teica: "Pilnīgi pareizi, zelts man nepieder, bet tas ir manā īpašumā, un tas ir viss, kam ir nozīme.
Kāpēc man joprojām vajadzētu ražot monētas, ja es varu izmantot dažas monētas no savas krātuves?
Tāpēc viņš sāka aizdot zelta monētas, kas viņam jau bija noguldītas.
Sākumā tikai nedaudz un ļoti piesardzīgi, bet pamazām arvien drosmīgāk.
Kādu dienu Fabians saņēma lielu aizdevuma pieprasījumu.
Viņš piedāvāja klientam, kāpēc mēs neatvērtu kontu uz jūsu vārda, nevis nogādātu jums visas monētas.
Es vienkārši izsniegšu jums attiecīgu skaitu kvīšu.
Aizņēmējs piekrita un devās prom ar kaudzi kvīšu.
Viņš bija saņēmis ievērojamu aizdevumu, bet zelts joprojām atradās seifā.
Kad klients bija aizgājis, Fabiānam uz lūpām bija plaša smaids, jo viņam bija izdevies apēst kūku un vēl to saglabāt.
Viņš varēja aizdot zeltu un saglabāt to savā īpašumā.
Draugiem, paziņām un svešiniekiem, pat ienaidniekiem bija vajadzīga nauda viņu uzņēmējdarbībai, un, ja
vien viņi varēja sniegt nodrošinājumu, naudas summa, ko viņi varēja aizdot, bija neierobežota.
Fabiāns varēja aizdot vairākas reizes vairāk naudas nekā savā seifā, kura viņš pat
nebija īpašnieks, vienkārši izsniedzot kvītis.
Un viss bija kārtībā, kamēr īstie īpašnieki nepieprasīja savu zeltu atpakaļ un kamēr tika saglabāta cilvēku uzticība.
Viņš veica precīzu uzskaiti par katra atsevišķa klienta debetiem un kredītiem lielā virsgrāmatā.
Naudas aizdošana izrādījās ārkārtīgi ienesīgs bizness.
Fabiāna sociālais statuss paaugstinājās gandrīz tikpat ātri kā viņa bagātība.
Tagad viņš bija svarīgs cilvēks, uz kuru raudzījās ar cieņu.
Finanšu jautājumos viņa vārds bija gandrīz atklājums.
Par viņa uzņēmējdarbības praksi sāka interesēties zeltkaļi no citām pilsētām, un kādu dienu viņi kopā apmeklēja viņu.
Viņš iepazīstināja viņus ar savām metodēm, taču uzsvēra, ka būtisks priekšnoteikums ir slepenība.
Ja sazvērestība tiktu atklāta, visa sistēma varētu sabrukt kā kāršu namiņš.
Tāpēc tika nolemts dibināt slepenu biedrību.
Katrs zeltkalis atgriezās savā pilsētā un sāka organizēt savu naudas aizdevumu biznesu saskaņā ar Fabiāna norādījumiem.
Tikmēr Fabiāna kvītis tika pieņemtas tāpat kā viņa zelta monētas, un tās bieži vien tika glabātas seifā tāpat kā monētas.
Ja kāds tirgotājs vēlējās nosūtīt noteiktu maksājumu citam tirgotājam par preču piegādi, viņš vienkārši
uzrakstīja īsu instrukciju Fabianam, lai tas pārskaitītu naudu no viņa konta uz cita tirgotāja kontu.
Fabians spēja veikt nepieciešamās izmaiņas kontos tikai dažu minūšu laikā.
Arī šī jaunā sistēma kļuva ļoti populāra.
Šādu bezskaidras naudas norēķinu rakstiskos rīkojumus sauca par čekiem.
Citā slepenā sanāksmē Fabians saviem zeltkaļiem atklāja jaunu plānu.
Nākamajā dienā viņi sasauca visu gubernatoru sanāksmi, kas bija atbildīgi par atsevišķām valsts daļām.
Fabians darbojās kā pārstāvis. "Mūsu izsniegtās kvītis ir ļoti populāras, taču reizēm tās kopē viltojumi.
Mums tam ir jādara gals."
Apbēdināti, vadītāji jautāja, ko viņi varētu darīt.
Fabians, protams, bija sagatavojis atbildi. "Es ierosinu, lai nākotnē valdība uzņemtos iespiest jaunas kvītis ar sarežģītiem
rakstiem uz īpaša papīra, ko mēs sauksim par banknotēm.
Mēs, zeltkaļi, labprāt sedzam drukāšanas izmaksas, jo tas mums ietaupa milzīgo laiku, kas saistīts ar kvīšu izsniegšanu."
Valdītājiem nebija nekādu iebildumu, jo, protams, bija nepieciešams aizsargāt iedzīvotājus no
krāpniekiem, un banknošu drukāšana bija saprātīgs risinājums.
"Un vēl kaut kas," sacīja Fabiāns, "daži cilvēki ir aizgājuši starp zelta meklētājiem un paši izgatavo zelta monētas.
Es ierosinu pieņemt likumu, kas pieprasa visus zelta gabalus nodot monētu un banknošu veidā par atbilstošu atlīdzību."
Arī šis priekšlikums tika pieņemts, un valdība iespieda lielu skaitu jaunu, svaigu banknošu.
Uz katras banknotes bija kāds vārds.
Viens talers, pieci taleri, desmit taleri un tā tālāk.
Zelta kalēji apmaksāja nelielās drukas izmaksas.
Tā kā pierakstus bija daudz vieglāk nēsāt līdzi, iedzīvotājus bija viegli pārliecināt.
Tomēr, neraugoties uz to popularitāti, jaunās banknotes un monētas tika izmantotas tikai
aptuveni desmit procentos no visiem darījumiem.
Statistika liecina, ka 90 % no visiem maksājumu darījumiem tika veikti ar čekiem un bankas pārskaitījumiem.
Fabians uzsāka nākamo sava plāna posmu.
Līdz šim klienti faktiski maksāja viņam nelielu maksu par to, ka viņu nauda ir drošībā.
Taču, lai piesaistītu vairāk naudas, Fabians piedāvāja noguldītājiem trīs procentu procentus par noguldījumiem.
Lielākā daļa cilvēku uzskatīja, ka viņš gūs tikai divu procentu peļņu, jo bija zināms,
ka viņš aizdod naudu uz pieciem procentiem.
Starp citu, cilvēki nemaz nebija noskaņoti apšaubīt Fabiana metodes, jo saņemt trīs procentu procentus
bija daudz labāk nekā papildus maksāt par glabāšanu.
Pateicoties lielajam noguldītāju skaitam, Fabian pārvaldītie aktīvi strauji pieauga.
Un atkal viņš aizdeva daudz lielākas summas, nekā reāli atradās krātuvē banknošu un monētu veidā.
Par katriem 100 taleriem skaidras naudas seifā viņš aizdeva aizņēmējiem 200, 300 vai 400
talerus, bet dažreiz pat līdz 900 taleriem.
Viņam bija tikai jāpārliecinās, ka attiecība deviņi pret vienu nekad netiek pārsniegta, jo vidēji katrs desmitais
klients vēlējās, lai viņam atlikumu izmaksā skaidrā naudā.
Tomēr Fabiāns varēja prasīt veselus 45 dālderus procentu par 900 dālderiem grāmatzīmju
naudas, ko viņš aizdeva ar saviem vienkāršiem čekiem.
Tas nozīmē piecus procentus no 900 dālderiem.
Un Fabiāns saglabāja 45 dālderus procentos.
Arī pārējie zeltkaļi darīja to pašu.
Viņi visi radīja naudu no nekā.
Vienkārši ar pildspalvu un papildus iekasēja procentus.
Protams, viņi paši naudu nekausēja, bet gan lika valdībai drukāt banknotes vai kalt monētas,
kuras pēc tam zeltkaļi izdalīja iedzīvotājiem.
Fabians sedza tikai drukāšanas izmaksas.
Tomēr, izsniedzot aizdevumus, viņi radīja naudu no nekā un iekasēja par to arī procentus.
Lielākā daļa cilvēku uzskatīja, ka valdība rūpējas par naudas piedāvājumu.
Viņi arī uzskatīja, ka Fabians vienmēr aizdod tikai to naudu, ko citi pie viņa ir noguldījuši kā uzkrājumus.
Dīvaini ir tikai tas, ka neviena krājnoguldījums nekad nav samazinājies, kad nauda tika aizdota citur.
Ja visi būtu mēģinājuši izņemt savu konta atlikumu vienā reizē, krāpšana būtu atklāta.
Kādu dienu pie Fabiāna vērsās kāds pārdomāts uzņēmējs.
Viņš norādīja, ka procentu prasība ir kļūdaina.
Katru reizi, kad viņi aizdod 100 dālderus, viņi pretī pieprasa 105 dālderus.
Papildu 5 talērus nekad nevar samaksāt, jo tie neeksistē.
Lauksaimnieki ražo pārtiku, rūpniecība ražo preces utt., bet tikai viņi ražo naudu.
Pieņemsim, ka visā valstī ir tikai divi uzņēmēji, kuri darbojas kā darba devēji visiem pārējiem.
Katrs no šiem diviem aizņemas 100 dālderus.
Mēs maksājam 90 dālderu algu un izdevumus un aprēķinām peļņu 10 dālderu apmērā, kas nonāk mūsu pašu kabatās.
Tad kopējā pirktspēja būtu 90 plus 10 taleri reiz 2, t. i., 200 taleri.
Bet, lai viņiem samaksātu, mums būtu jāpārdod visi mūsu produkti par 210 taleriem.
Ja vienam no mums patiešām izdodas pārdot visu savu preču krājumu par 105 taleriem, otrs var nopelnīt ne vairāk kā 95 talerus.
Turklāt viņš nevarēs pārdot dažas no savām precēm, jo nebūs naudas, lai tās iegādātos.
Viņš joprojām būs viņiem parādā 10 talārus un varēs tos atmaksāt, tikai aizņemoties vairāk naudas.
Tāpēc sistēma nav iespējama.
Vīrietis turpināja.
Acīmredzot viņiem vajadzēja laist apgrozībā 105 talārus, 100 man un 5 iztērēt pašiem.
Tad apgrozībā būtu 105 talāri, un parādu varētu atmaksāt.
Fabians klusēdams klausījās un beidzot atbildēja.
Ekonomika ir ļoti sarežģīta joma, mana mīļā.
Šī problēma prasa daudzu gadu izpēti.
Es pievērsīšu pienācīgu uzmanību šiem jautājumiem, bet jūs, lūdzu, pievērsieties saviem.
Jums ir jāstrādā efektīvāk, jāpalielina ražošanas apjoms, jāsamazina izmaksas un jākļūst par labāku uzņēmēju.
Es ar prieku jums jebkurā laikā palīdzēšu.
Apmeklētājs neapmierināts devās tālāk.
Kaut kas šeit nebija kārtībā.
Fabiana metodēs bija kaut kas fundamentāli nepareizs.
Un viņš prasmīgi izvairījās no jautājumiem.
Taču Fabians tika uzskatīts par ekspertu, un jebkādi iebildumi būtu veltīgi.
Galu galā ekonomika šķita uzplaukusi, un valsts piedzīvoja milzīgu uzplaukumu.
Lai segtu aizņemtās naudas procentus, tirgotājiem nācās paaugstināt cenas.
Pēc tam darbinieki sūdzējās, ka viņu algas ir pārāk zemas.
Tomēr darba devēji nevēlējās maksāt lielākas algas.
Viņi norādīja uz bankrota risku.
Lauksaimniekiem par saražoto produkciju netika pienācīgi samaksāts.
Un daudzas mājsaimnieces sūdzējās par pārāk dārgo ēdienu.
Beigu beigās izcēlās streiki.
Līdz šim nezināma parādība.
Arvien vairāk cilvēku skāra arī nabadzība.
Un pat draugiem vai radiniekiem nebija līdzekļu, lai viņiem palīdzētu.
Faktiskā valsts bagātība lielā mērā tika aizmirsta.
Auglīgās augsnes, lielie meži, minerālresursi un mājlopi.
Viss griezās ap naudu.
Šis šķietami augstākais labums, kura vienmēr trūka.
Taču neviens neapšaubīja sistēmu.
Tika uzskatīts, ka valdība kontrolē visus šos mehānismus.
Daži cilvēki varēja apvienot savus pārpalikumus un izveidot bezmaksas kredītiestādes vai finanšu iestādes.
Tas varēja dot 6 % vai vairāk procentu, kas nepārprotami pārsniedza Fabian piedāvātos 3 %.
Tomēr šie brīvie uzņēmumi varēja aizdot tikai to naudu, kas faktiski bija to īpašums.
Atšķirībā no Fabiāna viņi nebija apveltīti ar dīvaino spēju radīt naudu no gaisa, vienkārši ierakstot to grāmatās ar pildspalvu.
Šīs neatkarīgās finanšu iestādes kaitināja Fabiānu un viņa domubiedrus.
Tāpēc viņi ātri izveidoja savu.
Lielākā daļa konkurentu tika izpirkti, pirms vēl paspēja uzplaukt.
Ļoti īsā laikā visas finanšu iestādes nonāca viņu īpašumā vai kontrolē.
Vispārējā ekonomiskā situācija turpināja pasliktināties.
Strādnieki uzskatīja, ka viņu priekšnieki gūst pārāk lielu peļņu.
No otras puses, darba devēji uzskatīja, ka viņu darbaspēks ir slinks un neefektīvs.
Visi vainoja viens otru.
Arī vadītājiem neizdevās rast risinājumu.
Turklāt šķita, ka nabadzības problēma ir jārisina pirmkārt un galvenokārt.
Tika ieviestas sociālās programmas, un katram iedzīvotājam ar likumu tika noteikts pienākums veikt iemaksas.
Tas savukārt sadusmoja iedzīvotājus, kuri joprojām pieturējās pie vecmodīgās idejas, ka ārkārtas
situācijās kaimiņiem ir brīvprātīgi jāpalīdz vienam otram.
Šie nodokļi nav nekas cits kā legalizēta laupīšana, teica iedzīvotāji.
Viss, kas tiek atņemts no indivīda pret viņa gribu, neatkarīgi no tā, kādam nolūkam tas tiek darīts, ir pielīdzināms zādzībai.
Taču visi vieni jutās bezspēcīgi un baidījās no cietumsoda, kas varēja tikt piespriests par nodokļu un nodevu nemaksāšanu.
Lai gan sociālās programmas sniedza īstermiņa palīdzību, tās nespēja atrisināt problēmas.
Gluži pretēji, viņi drīz vien atgriezās vēl lielākā skaitā, un līdz ar viņiem bija nepieciešams vairāk naudas.
Sociālie izdevumi sasniedza galvu reibinošus apmērus, un arī dārgais administratīvais aparāts kļuva nekontrolējams.
Lielākā daļa valdības locekļu bija krietni cilvēki ar godprātīgām pilnvarām.
Viņi nevēlējās apgrūtināt savus līdzpilsoņus ar papildu izmaksām.
Tāpēc viņi ķeras pie pēdējās iespējas - aizņemties trūkstošo naudu no Fabiāna un viņa draugiem.
Tomēr viņiem nebija ne jausmas, kā viņi jebkad atmaksās šīs obligācijas.
Vecāki vairs nevarēja atļauties maksāt saviem bērnu skolotājiem.
Viņi vairs nevarēja atļauties arī ārstus.
Bankrotēja pat transporta uzņēmumi.
Naudas vienkārši vairs nebija.
Soli pa solim valdība bija spiesta pārņemt un pārvaldīt visas šīs funkcijas.
Skolotāji, ārsti un daudzas citas profesionālās grupas kļuva par ierēdņiem un valsts sektora darbiniekiem.
Šādos apstākļos tikai daži joprojām guva gandarījumu par savu darbu.
Viņi saņēma pienācīgu atalgojumu, bet zaudēja neatkarību un identitāti.
Ikviens bija tikai zobratiņš milzīgā mašīnā.
Personīgajai iniciatīvai nebija vietas, un profesionālie sasniegumi tikpat kā netika atzīti.
Algas un atalgojums bija praktiski nemainīgs, un paaugstināšana amatā tika piešķirta tikai
tad, kad priekšnieks aizgāja pensijā vai nomira.
Valdnieki izmisumā atkal nolēma lūgt Fabiāna padomu.
Viņiem šķita, ka viņš ir ārkārtīgi gudrs un vienmēr zina labāko risinājumu finanšu jautājumiem.
Viņš uzklausīja visas viņu problēmas, domāja un runāja.
Daudzi cilvēki nespēj tikt galā ar savām problēmām.
Viņi ir atkarīgi no tā, vai kāds cits iejauksies un atrisinās problēmas viņu vietā.
Esmu pārliecināts, ka jūs visi piekrītat, ka lielākajai daļai cilvēku ir jāatzīst
tiesības uz laimi un pamatvajadzību apmierināšanu.
Galu galā mēs pārstāvam galveno principu, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi.
Lai radītu līdzsvaru, ir jāatsavina bagātnieku pārpalikumi, lai tie nonāktu pie nabadzīgajiem.
Cita veida nav.
Jāievieš diferencēta nodokļu sistēma.
Jo vairāk jums ir, jo vairāk jāmaksā.
Apliekiet katru ar nodokli atbilstoši viņa spējām un dodiet katram atbilstoši viņa vajadzībām.
Piemēram, skolām un slimnīcām jābūt pieejamām bez maksas finansiāli nelabvēlīgā situācijā esošiem cilvēkiem.
Viņš teica garu sprediķi par augstiem ideāliem un noslēdza to ar vārdiem: Un, lūdzu, neaizmirstiet, ka esat man parādā naudu.
Jūs to esat aizņēmies jau ilgu laiku.
Es varu jums piekrist, apturot atmaksu, bet vismaz procenti jums joprojām būs jāmaksā man.
Neviens neapšaubīja Fabiana filozofiju.
Valdība faktiski ieviesa diferencētu ienākuma nodokli.
Jo vairāk kāds nopelnīja, jo augstāka bija procentuālā daļa, pēc kuras viņš tika aplikts ar nodokļiem.
Ienākumu nodoklis nevienam nepatika, bet visi to maksāja, jo citādi viņi būtu nonākuši cietumā.
Tirgotāji atkal bija spiesti paaugstināt cenas.
Un atkal darbinieki pieprasīja lielākas algas.
Tā rezultātā daudziem uzņēmējiem nācās daļu darbaspēka aizstāt ar mašīnām vai bankrotēt.
Tas, protams, saasināja bezdarba situāciju, mudinot valdību ieviest jaunus sociālās
palīdzības un bezdarbnieku pabalstu modeļus.
Valdība ieviesa tarifus, subsīdijas un citus aizsardzības pasākumus, lai glābtu dažādas
nozares no sabrukuma un saglabātu darbavietas.
Šur tur un tur cilvēki sāka šaubīties, vai ražošanas mērķis patiešām ir ražot preces vai tikai nodrošināt darbavietas.
Situācijai turpinot pasliktināties, valdība centās saglabāt zināmu stabilitāti, kontrolējot
algas un cenas un ieviešot sarežģītus noteikumus.
Nodokļu iestādes bija jāstiprina ar PVN un visu veidu nodevām.
Kāds reiz atklāja, ka ceļā no kombaina līdz mājsaimniecībai maizes klaipam ir jāmaksā vairāk nekā 50 dažādu nodokļu.
Tagad pienāca ekspertu stunda, kuri dažkārt pat tika iecelti valdībā, bet pārsvarā tikās nepārredzamās komitejās un
gadu no gada varēja iesniegt tikai bezjēdzīgus dokumentus.
Labākajā gadījumā viņi ieteica turpināt nodokļu sistēmas pārstrukturēšanu.
Taču kopējā nodokļu un nodevu summa turpināja pastāvīgi pieaugt.
Fabiāns nemitīgi pieprasīja savu interesi.
Šis postenis aizvien vairāk aprija nodokļu ieņēmumu daļu.
Tā radās pilnīgi jauna politikas forma, proti, partiju politika.
Cilvēki savā starpā strīdējās par to, kura no partijām varētu vislabāk atrisināt problēmas.
Cilvēki diskutēja par personībām un ideoloģijām, viens otram uzmeta etiķetes un sacēla lielu
troksni par visu, tikai ne par patieso problēmu.
Vadošajās struktūrās izplatījās kluss izmisums.
Galu galā nonāca līdz tam, ka vienā no pilsētām procentu maksājumu summa pārsniedza nopelnīto ienākumu summu.
Nesamaksāto procentu summa pieauga visā valstī, un tagad procenti tika iekasēti arī par nokavētajiem
procentiem, tā sauktajiem saliktajiem procentiem.
Tas ļāva Fabiānam un viņa rokaspuišiem pakāpeniski pārņemt valsts konkrēto bagātību, nododot
īpašumtiesības vai palielinot kontroli uzraudzības padomēs.
Taču kontrole vēl nebija visaptveroša.
Slepenie sabiedrotie zināja, ka viņi būs drošībā tikai tad, kad katrs cilvēks būs viņu rokās.
Visur trūka naudas.
Daudzi cilvēki bija bezdarbnieki un trūcīgi.
Sociālā sistēma nespēja parūpēties par visiem, tāpēc cilvēki pamazām sacēlās.
Fabians pārliecināja valdību, ka ar vienu šāvienu var nogalināt divus zaķus.
Pirmkārt, karš ir labākais veids, kā apvienot cilvēkus cīņā pret kopīgu ārējo ienaidnieku.
Un, otrkārt, tas ir arī labākais veids, kā atmaksāt iekšzemes valsts parādu, proti, pēc uzvaras ekspluatējot citas valstis.
Lai iedarbinātu kara mašīnu, Fabians lika būvēt rūpnīcas, piešķīra to īpašniekiem naudu bumbu ražošanai, aizdeva naudu
militārajiem spēkiem un visbeidzot piešķīra upuriem aizdevumus ar augstiem procentiem plaša mēroga rekonstrukcijas darbiem.
Pēc tam tika piešķirti vēl citi dāsni aizdevumi ekonomikas attīstības jomā.
Šī sistēma ar visām tās sekām bija tik veiksmīga, ka daudzas pasaules valstis pēkšņi ne tikai nonāca ārējos parādos, proti,
Fabiāna parādos, bet arī bija iesaistītas dažāda veida karos.
Fabiāns nodrošināja, ka vienmēr pastāvēja spēku līdzsvars, lai jebkuru valsti varētu
piespiest iesaistīties karā pret jebkuru citu.
Fabiānam tas šķita piemēroti, piemēram, ikreiz, kad kāda valsts ignorēja Fabiāna priekšlikumus, nespēja atmaksāt parādus vai
vēlējās ieviest jaunu, no Fabiāna neatkarīgu monetāro sistēmu.
Fabians vienmēr finansēja uzbrukušo valsti, parasti ar frontes vīru, frontes organizāciju vai slepeno dienestu
starpniecību, lai karš ilgtu pēc iespējas ilgāk un lai no tā atjaunošanas varētu nopelnīt pēc iespējas vairāk.
Un pēc tam atdeva aizdevumus, izlaupot iekarotās valsts infrastruktūru un dabas resursus.
Lielāko daļu līdzpilsoņu, kas sacēlās pret viltīgo sistēmu, varēja apklusināt, izdarot uz
viņiem ekonomisku spiedienu vai vienkārši izsmejot.
Šim nolūkam Fabiāns un viņa draugi nopirka lielāko daļu laikrakstu, televīzijas un radio
staciju un iecēla pašu izraudzītus vadītājus.
Daudzi no šiem plašsaziņas līdzekļu operatoriem patiesi centās padarīt pasauli labāku,
taču viņi neapzinājās, kā viņi tiek izmantoti.
Risinājumi, kurus viņi propagandēja, vienmēr bija vērsti tikai uz simptomu novēršanu, nerisinot problēmas pamatcēloņus.
Tur bija dažādi laikraksti un žurnāli.
Vieni - kreisajam spārnam, citi - labējam, vēl citi - liberālajam centram, kā arī žurnāli strādniekiem, citi - uzņēmējiem.
Jums bija atļauts lasīt un rakstīt, ko vēlaties, bet tikai tik ilgi, kamēr nemēģinājāt iedziļināties problēmas būtībā.
Fabiāna lielais plāns bija tuvu noslēgumam.
Visa valsts, un ne tikai šī valsts, viņam bija ļoti parādā.
Ar izglītības sistēmas un plašsaziņas līdzekļu starpniecību viņš ne tikai dominēja cilvēku prātos, bet pat apziņā.
Tas, ko domāja un kam ticēja iedzīvotāji, galu galā bija tikai Fabiāna rokās.
Ja vienam cilvēkam ir daudz vairāk naudas, nekā viņš jebkad varētu iztērēt savām personīgajām
baudām, kādu īpašu baudu viņš vēl var gūt no pasaules?
Pašpasludinātajai elitei uz to ir skaidra atbilde.
Jauda.
Neapskaužama, neierobežota vara pār citiem cilvēkiem.
Ideālisti tika ļoti prasmīgi izvietoti plašsaziņas līdzekļos un politikā, un tādējādi faktiski tika iznīcināti.
Taču īstos kontrolēt gribētājus ar īpašo valdnieka mentalitāti, ko Fabians meklēja, viņš
atrada finanšu dinastiju varas atkarīgajos.
Lielākajai daļai bijušo zeltkaļu bija izveidojusies šāda mentalitāte.
Pārmērīgā bagātība viņus vairs neapmierināja.
Viņi meklēja jaunu izaicinājumu.
Spēle par varu pār masām bija visaugstākā spēle.
Šie cilvēki uzskatīja, ka viņi ir pārāki par visiem pārējiem.
Valdīt ir mūsu tiesības un pienākums.
Cilvēku masas nezina, kas viņiem ir labs.
Jums viņi ir jāsavāc un jāvada.
Savukārt mēs esam dzimuši, lai valdītu.
Fabiāns un viņa tuvinieki kontrolēja daudzas bankas visā pilsētā un laukos.
Tie, iespējams, bija privāti uzņēmumi ar dažādiem īpašniekiem, taču, neraugoties uz
acīmredzamo konkurenci, tie cieši sadarbojās.
Centrālā banka tika izveidota ar valsts svētību, un tās dibināšanas pamatā nebija pat pašu kapitāla.
Nē, arī šajā gadījumā naudas radīšanas pamatā bija fakts, ka tika debetēti iedzīvotāju noguldījumi.
Parādi visur, kur vien paskatās.
Ārpasaulē šis rezervju centrs radīja iespaidu, ka tas nopietni regulē naudas piedāvājumu
un kaut kādā veidā iemieso valdības funkciju.
Taču dīvaini, ka šīs centrālās bankas valdē nekad nav bijis neviena ievēlēta valdības pārstāvja vai augsta ranga ierēdņa.
Valdība vairs nevarēja aizņemties tieši no Fabian, bet varēja vērsties centrālajā bankā, kā aizdevumu
nodrošinājumu izmantojot nākamā gada nodokļu ieņēmumus.
Tas atbilda Fabiāna plānam, kas paredzēja novērst aizdomas no viņa paša personas un tā vietā virzīt valdības procedūru.
Fonā viņš, protams, turēja visas stīgas rokās.
Fabiāna netiešā kontrole pār valdības darījumiem bija tik perfekta, ka viņš reiz ļāva sevi lielīties.
"Ja es kontrolēju valsts naudu, tad man ir vienalga, kas pieņem likumus."
Bija vienalga, kura partija ir pie varas, jo Fabiāns kontrolēja naudu, finanses, tautas asinsrites sistēmu.
Valdība naudu saņēma, bet par katru papildu aizdevumu tika iekasēti procenti.
Arvien lielākas naudas summas ieplūda visdažādākajos sociālajos pabalstos, un valdība tik tikko spēja samaksāt
procentus, nemaz nerunājot par galvenā parāda atmaksu.
Reizēm kāds jautā: "Ja nauda ir cilvēku radīta sistēma, tad to noteikti var pielāgot cilvēku vajadzībām, lai tā
kalpotu cilvēkiem, nevis dominētu pār viņiem, vai ne?"
Taču šāda kalibra cilvēki kļuva arvien retāki, un viņu balsis aizskaloja mūžīgo piecu talāru meklēšanas mūžīgais troksnis,
ko radīja procenti par iztrūkstošajiem pieciem talāriem.
Valdības un līdz ar tām arī partiju krāsas nāca un gāja.
Melns, sarkans, dzeltens, zaļš, bet princips palika nemainīgs.
Neatkarīgi no tā, kura valdība bija pie varas, gadu no gada Fabiāna galīgais mērķis arvien vairāk tuvojās.
Cilvēku likumiem nebija nozīmes.
Viņi tika aplikti ar nodokļiem ad nauseam.
Viņu maksātspējai bija pienācis gals.
Tagad bija pienācis laiks Fabiāna pēdējam lielajam solim.
Desmit procenti visas naudas joprojām bija apgrozībā monētu un banknošu veidā.
Ar skaidru naudu kabatās cilvēki joprojām varēja zināmā mērā kontrolēt savu dzīvi.
Šis pēdējais personiskās rīcības brīvības bastions bija jāatceļ, neradot aizdomas.
Varētu apgalvot, ka tas bija drošības jautājums.
Čeki netika pieņemti ārpus uzņēmuma kopienas.
Ceļojot cilvēki negribēja nēsāt līdzi skaidru naudu.
Tāpēc šajā jomā bija ļoti vēlams ērtāks risinājums.
Protams, Fabiānam atkal bija pareizā doma.
Viņa organizācija ikvienam izsniedza plastikāta karti, kurā bija norādīts īpašnieka vārds, fotogrāfija un identifikācijas numurs.
Viss, kas jums bija jādara, ir jāuzrāda šī karte, iepērkoties.
Veikalu īpašnieki sazinājās ar centrālo datoru un pārbaudīja kredītu, pēc kā pircējs varēja
iepirkties pēc sirds patikas, nepārsniedzot noteiktu summu.
Kredītkarti vēl pievilcīgāku klientam padarīja fakts, ka mēneša beigās par atmaksas maksājumiem netika iekasēti procenti.
No otras puses, uzņēmējiem bija daudz lielākas izmaksas, kas savukārt bija jāpieskaita
galaproduktu cenai un tādējādi jānovirza klientam.
Fabians un viņa draugi guva arvien lieliskāku reputāciju.
Patiesībā viņi tika uzskatīti par sabiedrības pīlāriem.
Viņas izteikumi par finanšu un ekonomikas jautājumiem tika pieņemti gandrīz kā reliģiska dogma.
Daudzi mazie uzņēmumi sabruka zem arvien pieaugošā nodokļu un nodevu sloga.
Tika ieviestas īpašas atļaujas un atļaujas visdažādākajiem paņēmieniem un procedūrām, lai
atlikušie uzņēmumi tikko spētu noturēties virs ūdens.
Fabianam piederēja vai tas kontrolēja visus lielākos uzņēmumus, un katram no tiem bija simtiem meitasuzņēmumu.
Konkurence starp šiem lielajiem uzņēmumiem bija tikai izlikšanās.
Galu galā visi konkurenti tika izspiesti no tirgus.
Tāds pats liktenis piemeklēja arī santehniķus, automehāniķus, elektriķus un vairumu
citu manuālo darbu noliktavu un mazo uzņēmumu.
Tās pārņēma Fabiana lielās korporācijas, kuras visas aizsargāja valdība.
Fabians iestājās par monētu un papīra naudas galīgu atcelšanu.
Lai vairs nebūtu neviena uzņēmuma vai privātpersonas, kas varētu iztikt bez kredītkartēm un visaptverošas datorsistēmas.
Gadījumā, ja kāds pazaudētu savu kredītkarti, Fabiāna plāns paredzēja katram pilsonim uz rokas uztetovēt identifikācijas
numuru, lai to varētu nolasīt īpašā gaismā un nosūtīt uz datoru.
Jo bez šāda personu apliecinoša dokumenta neviens nevarētu neko pirkt vai pārdot.
Katrs dators būtu savienots ar milzīgu centrālo datoru, kurā tiktu glabāta visa informācija par katru cilvēku.
Tātad Fabians zinātu visu par visiem.
Tiklīdz tas tiks panākts, viņam būs pilnīga kontrole pār visiem valsts iedzīvotājiem un,
vēl vairāk, pār visiem pasaules iedzīvotājiem.
Jau ir risinājumi un iespējamie veidi, kā izkļūt no haosa.
Mēs vēlamies pateikties visiem, kas veicināja šīs filmas panākumus: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de