Massekopiering av denne DVD-en er uttrykkelig ønsket; størst mulig spredning er utgivernes
uttalte mål. Med vennlig hilsen Neue Impulse e.V.
Følgende film viser den faktiske utviklingen av våre penger og feilen i pengesystemet
Eventuelle likheter med faktiske hendelser og personer er verken tilfeldige eller utilsiktede.
Neue Impulse e.V. viser
med vennlig støtte fra secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
en Michael Kent-produksjon
En historie om gullsmeden Fabian
Hvorfor penger mangler overalt
Gi meg hele verden pluss 5 % eller
basert på en tekst av Larry Hannigan
Tegninger Ralf Alex Fichtner
Foredragsholder Kai Taschner
Regi og animasjon av Christoph Lehmann
Fabian var innerst inne spent mens han øvde på talen han skulle holde for en stor forsamling dagen etter.
Han hadde alltid strebet etter makt og prestisje.
Nå skulle drømmen hans snart gå i oppfyllelse.
Fabian var en håndverker som arbeidet med gull og sølv og laget smykker og ornamenter, men han likte ikke
lenger at han måtte tjene til livets opphold gjennom arbeid.
Han var på jakt etter det uvanlige, utfordringen.
Og nå var den store planen hans i ferd med å bli realisert.
I generasjoner var direkte utveksling av varer den vanlige måten å drive handel på.
De som hadde en familie å forsørge, klarte enten denne oppgaven helt og holdent ved å dyrke egne avlinger og holde
egne husdyr, eller de spesialiserte seg i et bestemt yrke.
Overskuddet fra egen produksjon ble byttet mot andres overskudd.
Torget var det livlige sentrum for det sosiale livet.
Til tross for støv og støy var det fargerike folkelivet generelt populært, for det var alltid mye nytt og interessant å høre.
I det siste har det imidlertid virket som om gnisningene og konfliktene har økt.
Hvorfor kaste bort så mange ord på det?
Det var på tide å få på plass et bedre system.
Så langt hadde folk som regel vært i godt humør og nytt fruktene av arbeidet sitt.
Styreformen var svært enkel.
I hver kommune ble det valgt et borgerråd som hadde til oppgave å sikre og garantere individets friheter og rettigheter.
Ingen kunne tvinges til å gjøre noe mot sin vilje, verken på oppfordring fra en enkeltperson eller en gruppe.
Det var regjeringens eneste formål, og hver folkevalgt ordfører ble villig støttet av sin kommune.
Markedsdagen bød imidlertid på noen problemer som ikke lot seg løse uten videre.
Hva var verdien av en kniv?
Skal det betales med en eller to kurver med mais?
Var en ku mer verdt enn en kjerre?
Hvor var målestokken?
Ingen kunne tenke seg et bedre system.
Fabian hadde fortalt folket at jeg hadde løsningen på byttehandelsproblemene våre.
Alle innbyggerne ble invitert til en stor sammenkomst.
En stor folkemengde samlet seg på torget.
Fabian forklarte det nye systemet sitt, som han kalte penger.
Det hørtes veldig lovende ut, og folk spurte ham nysgjerrig om hvordan omstillingen hadde blitt håndtert.
Gullet jeg vanligvis bruker til å lage smykker av, er et svært edelt metall, sier han.
Den ruster ikke, misfarges ikke og har ubegrenset holdbarhet.
Så jeg vil lage et antall mynter av gull og kalle hver mynt en daler.
Han forklarte tilhørerne hvordan verdien av daler snart ville stabilisere seg, og at bruken av penger som
byttemiddel ville være mye mer praktisk enn direkte varebytte.
Et medlem av borgerrådet bemerket at noen enkelt kunne utvinne gull selv og produsere mynter av det.
Fabian hadde allerede svaret.
Det ville vært feil.
Det er selvsagt bare mynter som er godkjent av myndighetene, som godtas som betalingsmiddel.
Et segl er preget inn for sikkerhets skyld.
Publikum syntes dette var ganske plausibelt, og det ble foreslått at alle i utgangspunktet skulle få like mange mynter.
Men så brøt lysestøperen inn: "Jeg har rett til de fleste dalerne, fordi alle bruker lysene mine.
Aldri i livet, ropte en av bøndene, for uten mat ville alle sulte.
Mesteparten av thalerne bør absolutt gå til bøndene.
Dette førte i første omgang til en generell krangel.
Fabian lot folk diskutere med hverandre en stund, før han til slutt kom opp med en fantastisk løsning.
Siden dere ikke kan komme til enighet, foreslår jeg at dere får all den Thaler dere trenger fra meg først.
Det er i teorien ingen øvre grense, men du må selvfølgelig være i stand til å betale tilbake beløpet til meg.
Jo mer Thaler du får fra meg, desto mer må du betale tilbake etter ett år.
Greit, sa medborgerne, og hva får dere ut av det?
Fordi jeg leverer en tjeneste til dere, forklarte Fabian, nemlig å skaffe penger, har jeg krav på betaling.
La oss si at for hver 100 daler jeg gir deg, får jeg tilbake 100 pluss 5 daler for hvert år med gjeld.
Disse 5 Thaler ekstra er mitt lånegebyr, og vi vil kalle dette lånegebyret for renter.
Det så ikke ut til å være noen annen måte, og 5 % så ut til å være et beskjedent krav.
Kom tilbake neste fredag, så setter vi i gang.
Fabian kastet ikke bort tiden, og brukte de neste dagene og nettene på å lage mynter.
En uke senere sto folk i kø utenfor butikken hans.
Etter at borgerrådet hadde inspisert og godkjent myntene, lånte de første borgerne sine første thalere.
Noen ville i utgangspunktet bare ha noen få daler for å prøve ut det ukjente systemet.
Det nye byttemiddelet ble snart så populært at alt ble verdsatt i gullmynter eller thalere.
Denne verdiallokeringen var prisen på et produkt, og prisen var hovedsakelig basert på
arbeidskraften som var involvert i produksjonen.
Hvis det krevdes mye arbeidskraft, ble det krevd en høy pris.
Men ting som kunne produseres nesten uten problemer, var billige.
En mann ved navn Alban bodde i en av landets byer.
Han var den eneste urmakeren.
Kundene var villige til å betale en høy pris for klokkene hans.
Men så kom det en annen mann som også laget klokker, og som tilbød dem billigere for å øke salget.
Alban ble tvunget til å senke prisene for å unngå å miste alle kundene sine til billigere konkurrenter.
Prisene jevnet seg snart ut på et kundevennlig nivå, ettersom begge urmakerne bestrebet seg på å
levere best mulig kvalitet til lavest mulig pris.
Det var en ekte og ærlig fri konkurranse.
Det samme prinsippet ble snart gjort gjeldende for alle sektorer.
Byggebransjen, transportsektoren, landbruket, til og med regnskapsførere og alle andre yrker.
Kundene hadde fritt valg og bestemte seg for det beste tilbudet etter eget skjønn.
Det fantes ingen kunstige beskyttelsestiltak som konsesjoner eller tollavgifter for å hindre andre i å komme inn i bransjen.
Levestandarden steg, og etter hvert lurte alle på hvordan livet hadde vært mulig før pengene ble innført.
På slutten av året besøkte Fabian alle de som skyldte ham penger.
Noen eide nå mer enn de hadde lånt, men det betydde også at andre nå eide mindre, ettersom
bare et visst antall mynter var satt i omløp.
Den som gikk med overskudd, betalte tilbake 100 daler pluss 5 daler i renter, men måtte ofte låne
penger på nytt for å holde virksomheten i gang.
Alle de andre innså for første gang at de hadde gjeld.
Før Fabian lånte dem penger igjen, pantsatte han disse menneskenes eiendom for å sikre sine krav.
Nå var skyldnerne ikke bare i gjeld, men hadde også pantsatt husene sine, så de satte raskt i gang med å lete etter de
manglende femdalerne, som var så utrolig vanskelige å finne.
Ingen innså at selskapet som helhet aldri kunne komme ut av denne gjeldsfellen, for selv om alle de opprinnelig produserte og
omsatte thalerne hadde blitt tilbakebetalt, ville det fortsatt ha manglet 5 thalere i renter per år på hver 100 thaler.
Ingen andre enn Fabian innså at rentene aldri kunne betales fordi det ekstra antallet
mynter som ble krevd, aldri var blitt produsert.
Det var helt uunngåelig at noen snart ville vise seg å være insolvente.
Bakerst i verkstedet hadde Fabian et hvelv der kundene gjerne la igjen noen av myntene sine i trygg forvaring.
Han tok en liten avgift avhengig av pengebeløp og lagringstid.
Eieren fikk kvitteringer for innskuddene sine.
Ved større innkjøp var det tungvint å slepe rundt på mange gullmynter, og etter hvert ble det vanlig å
betale med en eller flere av Fabians kvitteringer, som tilsvarte varens verdi, i stedet for med mynter.
Butikkeierne aksepterte kvitteringene som et troverdig betalingsmiddel, ettersom de når som helst
kunne ta dem med til Fabian og få gullmynter i retur.
Kvitteringene gikk fra hånd til hånd uten at selve gullet måtte flyttes.
Fabians kvitteringer var like pålitelige som selve gullmyntene.
Fabian innså snart at det nesten ikke var noen som kom for å hente gullmyntene.
Så han tenkte: "Nå har jeg så mye gull i min besittelse, og jeg tjener fortsatt til
livets opphold i mitt ansikts sved som håndverker.
Det er bare tull.
Det er tross alt mange som ville betalt renter til meg hvis de fikk lov til å bruke
gullet som bare ligger her og sjelden blir hentet.
Han sa til seg selv: "Ja, gullet tilhører ikke meg, men jeg har det, og det er det eneste som betyr noe.
Hvorfor skal jeg fortsatt produsere mynter når jeg kan bruke noen av myntene fra hvelvet mitt?
Så han begynte å låne ut de gullmyntene han allerede hadde satt inn.
Først bare litt og veldig forsiktig, men etter hvert mer og mer dristig.
En dag fikk Fabian en stor låneforespørsel.
Han foreslo for kunden at vi kunne åpne en konto i ditt navn i stedet for å frakte alle myntene til deg.
Jeg vil ganske enkelt gi deg et tilsvarende antall kvitteringer.
Låntakeren gikk med på det og marsjerte av gårde med en bunke kvitteringer.
Han hadde fått et betydelig lån, men gullet ble likevel liggende i hvelvet.
Da kunden hadde gått, satt Fabian med et stort smil om munnen fordi han hadde klart å spise en kake og likevel beholde den.
Han kunne låne ut gull og likevel beholde det i sin besittelse.
Venner, bekjente og fremmede, til og med fiender, trengte penger til forretningene sine, og så lenge de kunne stille sikkerhet,
var det ingen grenser for hvor mye penger de kunne låne ut.
Fabian kunne låne ut flere ganger så mye penger som han selv ikke engang eide i hvelvet sitt, bare ved å utstede kvitteringer.
Og alt var i orden så lenge de egentlige eierne ikke krevde gullet sitt tilbake og folkets tillit ble opprettholdt.
Han førte nøyaktig oversikt over debet og kredit for hver enkelt kunde i en stor hovedbok.
Pengeutlån viste seg å være en ekstremt lønnsom virksomhet.
Fabians sosiale status gikk oppover nesten like raskt som hans rikdom.
Han var nå en viktig mann som det ble sett opp til.
I økonomiske spørsmål var hans ord nærmest en åpenbaring.
Gullsmeder fra andre byer begynte å interessere seg for forretningsmetodene hans, og en dag besøkte de ham sammen.
Han introduserte dem for metodene sine, men understreket ettertrykkelig at hemmeligholdelse var en viktig forutsetning.
Hvis konspirasjonen hadde blitt avslørt, kunne hele systemet ha rast sammen som et korthus.
Det ble derfor besluttet å stifte et hemmelig selskap.
Hver gullsmed vendte tilbake til sin by og begynte å organisere sin egen utlånsvirksomhet etter Fabians anvisninger.
I mellomtiden ble Fabians kvitteringer akseptert på samme måte som gullmyntene hans, og de ble
ofte deponert i en safe på samme måte som myntene.
Hvis en kjøpmann ønsket å sende en viss betaling til en annen kjøpmann for en vareleveranse, skrev han ganske
enkelt en kort instruks til Fabian om å overføre penger fra sin egen konto til den andre kjøpmannens konto.
Fabian kunne gjøre de nødvendige endringene i regnskapet på bare noen få minutter.
Dette nye systemet ble også svært populært.
De skriftlige instruksjonene for slike kontantløse betalinger ble kalt sjekker.
På et nytt hemmelig møte avslørte Fabian en ny plan for gullsmedene sine.
Dagen etter innkalte de alle guvernørene som hadde ansvaret for de enkelte delene av landet, til et møte.
Fabian fungerte som talsmann. "Kvitteringene vi utsteder er veldig populære, men det hender at de blir kopiert av falskmyntnere.
Vi må få en slutt på dette."
Guvernørene ble forferdet og spurte hva de kunne gjøre med det.
Fabian hadde selvfølgelig svaret klart. "Jeg foreslår at myndighetene i fremtiden tar på seg oppgaven med
å trykke nye kvitteringer med kompliserte mønstre på spesialpapir, som vi skal kalle pengesedler.
Vi gullsmeder dekker gjerne trykkekostnadene fordi det sparer oss for den enorme tiden det tar å utstede kvitteringene."
Sentralbanksjefene hadde ingen ytterligere innvendinger, for det var selvsagt nødvendig å beskytte befolkningen mot
svindlere, og det var en fornuftig løsning å trykke sedler.
"Og så er det noe annet," sa Fabian, "noen folk har gått blant gullgraverne og lager sine egne gullmynter.
Jeg foreslår at det vedtas en lov som krever at alle gullklumper skal leveres inn i form av
mynter og sedler mot en passende godtgjørelse."
Dette forslaget ble også godtatt, og regjeringen trykket opp et stort antall av de nye sedlene.
Det sto et bestemt ord på hver seddel.
En daler, fem daler, ti daler og så videre.
Gullsmedene betalte for de små trykkekostnadene.
Siden det var mye lettere å bære sedlene med seg, var det lett å overbevise befolkningen.
Til tross for populariteten ble de nye sedlene og myntene imidlertid bare brukt i rundt ti prosent av alle transaksjoner.
Statistikken viste at 90 prosent av alle betalingstransaksjoner ble utført med sjekk og bankoverføring.
Fabian satte nå i gang neste fase av planen sin.
Frem til nå hadde kundene faktisk betalt ham en liten avgift for å oppbevare pengene deres trygt.
For å få mer penger inn i hvelvet tilbød Fabian imidlertid sparerne tre prosent rente på innskuddene sine.
De fleste trodde at han bare ville tjene to prosent fordi han var kjent for å låne ut pengene deres til fem prosent rente.
Folk var for øvrig ikke tilbøyelige til å stille spørsmål ved Fabians metoder i det hele tatt, for det var mye bedre å
få tre prosent rente enn å måtte betale ekstra for lagring.
På grunn av det store antallet sparere vokste Fabians forvaltningskapital raskt.
Og igjen lånte han ut mye større summer enn det som faktisk lå i hvelvet i form av sedler og mynter.
For hver 100 daler i kontanter i safen lånte han ut 200, 300 eller 400 daler, og noen
ganger helt opp til 900 daler, til låntakere.
Han måtte bare sørge for at forholdet ni til én aldri ble overskredet, for i gjennomsnitt ønsket
hver tiende kunde å få saldoen utbetalt kontant.
Likevel kunne Fabian kreve hele 45 daler i renter på de 900 daler i bokpenger som han lånte ut i form av enkle sjekker.
Det betyr fem prosent på 900 daler.
Og Fabian beholdt de 45 thalerne i interesse.
De andre gullsmedene gjorde det samme.
De har alle skapt penger ut av ingenting.
Rett og slett med en fyllepenn, og så ble det lagt renter på toppen av det.
De preget selvsagt ikke pengene selv, men fikk staten til å trykke sedler eller prege mynter,
som så ble delt ut til folket av gullsmedene.
Fabian dekket kun trykkekostnadene.
Likevel skapte de penger ut av ingenting når de ga lån, og de tok også renter på dem.
Folk flest trodde at staten tok seg av pengemengden.
De trodde også at Fabian alltid bare ville låne ut penger som andre hadde satt inn som sparepenger hos ham.
Det eneste merkelige er at ingen noens spareinnskudd noen gang gikk ned når pengene ble lånt ut andre steder.
Hvis alle hadde forsøkt å ta ut saldoen på én gang, ville svindelen ha blitt avslørt.
En dag kom en omtenksom forretningsmann bort til Fabian.
Rentekravet er feil, sa han.
Hver gang de låner ut 100 thalere, krever de 105 thalere tilbake.
De ekstra 5 thalerne kan aldri betales, fordi de ikke eksisterer.
Bøndene produserer mat, industrien produserer varer og så videre, men det er bare de som produserer penger.
La oss anta at det bare er to næringsdrivende i hele landet som opptrer som arbeidsgivere for alle andre.
Hver av disse to låner 100 daler.
Vi betaler 90 daler i lønn og utgifter og beregner et overskudd på 10 daler, som går i egen lomme.
Den totale kjøpekraften blir da 90 pluss 10 daler ganger 2, altså 200 daler.
Men for å betale dem må vi selge alle produktene våre for 210 thalere.
Hvis en av oss faktisk klarer å selge hele varelageret sitt for 105 daler, kan den andre bare tjene maksimalt 95 daler.
I tillegg vil han ikke kunne selge noen av varene sine fordi det ikke er penger igjen til å kjøpe dem for.
Han vil fortsatt skylde dem 10 daler og kan bare betale dem tilbake ved å låne mer penger.
Systemet er derfor umulig.
Mannen fortsatte.
De skulle tydeligvis sette 105 thalere i omløp, 100 til meg og 5 til å bruke selv.
Da ville 105 thalere være i omløp, og gjelden kunne betales tilbake.
Fabian lyttet i stillhet og svarte til slutt.
Økonomi er et veldig komplisert felt, min kjære.
Dette problemet krever mange års studier.
Jeg skal ta meg av disse sakene, mens du tar deg av dine egne.
Du må jobbe mer effektivt, øke produksjonen, redusere kostnadene og bli en bedre forretningsmann.
Jeg hjelper deg gjerne når som helst.
Den besøkende gikk misfornøyd videre.
Det var noe galt her.
Det var noe fundamentalt galt med Fabians metoder.
Og han unngikk behendig spørsmål.
Men Fabian ble ansett som eksperten, og alle innvendinger ville være nytteløse.
Økonomien så tross alt ut til å blomstre, og landet opplevde et enormt oppsving.
For å dekke rentene på de lånte pengene måtte handelsmennene øke prisene sine.
De ansatte klaget deretter på at lønnen var for lav.
Arbeidsgiverne ønsket imidlertid ikke å betale høyere lønninger.
De henviste til risikoen for konkurs.
Bøndene fikk ikke ordentlig betalt for produktene sine.
Og mange husmødre klaget over den altfor dyre maten.
Til slutt brøt det ut streik.
Et hittil ukjent fenomen.
Stadig flere mennesker ble også rammet av fattigdom.
Og selv ikke venner eller slektninger hadde mulighet til å hjelpe dem.
Landets faktiske rikdom ble i stor grad glemt.
Den fruktbare jorda, de store skogene, mineralressursene og husdyrene.
Alt dreide seg om penger.
Dette tilsynelatende suverene godet, som det alltid var knapphet på.
Men ingen stilte spørsmål ved systemet.
Man trodde at myndighetene hadde alle disse mekanismene under kontroll.
Noen få mennesker kunne slå sammen overskuddet sitt og opprette gratis kreditt- eller finansinstitusjoner.
Dette kunne gi 6 % rente eller mer, noe som klart oversteg Fabians rentetilbud på 3 %.
Disse frie selskapene kunne imidlertid bare låne ut penger som faktisk var deres eiendom.
I motsetning til Fabian var de ikke utstyrt med den merkelige evnen til å skape penger ut av ingenting ved
ganske enkelt å skrive det ned i bøkene med en fyllepenn.
Disse uavhengige finansinstitusjonene irriterte Fabian og hans kumpaner.
Så de opprettet raskt sin egen.
Det meste av konkurransen ble kjøpt opp før den i det hele tatt rakk å blomstre.
I løpet av kort tid var alle finansinstitusjonene i deres besittelse eller under deres kontroll.
Den generelle økonomiske situasjonen fortsatte å forverres.
Arbeiderne mente at sjefene deres tjente for mye penger.
Arbeidsgiverne på sin side anså arbeidskraften som lat og ineffektiv.
Alle skyldte på hverandre.
Heller ikke guvernørene klarte å finne en løsning.
Dessuten så det ut til at fattigdomsproblemet først og fremst måtte løses.
Sosiale programmer ble innført, og alle innbyggere ble lovpålagt å betale bidrag.
Dette gjorde innbyggerne rasende, for de holdt fortsatt fast ved den gammeldagse tanken om at naboer
skulle hjelpe hverandre frivillig i en nødsituasjon.
Disse avgiftene er ikke noe annet enn legalisert ran, sa folket.
Alt som blir tatt fra individet mot hans eller hennes vilje, uansett formål, er ensbetydende med tyveri.
Men alle følte seg maktesløse og fryktet fengselsstraffen som kunne ilegges for manglende betaling av skatter og avgifter.
Selv om de sosiale programmene ga kortsiktig lindring, var de ikke i stand til å løse problemene.
Tvert imot kom de snart tilbake i større antall og med dem et behov for mer penger.
De sosiale utgiftene nådde svimlende høyder, og det kostbare administrative apparatet kom også ut av kontroll.
De fleste regjeringsmedlemmene var anstendige mennesker med ærlige referanser.
De ønsket ikke å belaste sine medborgere med ekstra kostnader.
Så de faller tilbake på den siste utveien og låner de manglende pengene fra Fabian og hans kumpaner.
De hadde imidlertid ingen anelse om hvordan de noen gang skulle betale tilbake disse obligasjonene.
Foreldrene hadde ikke lenger råd til å betale barnas lærere.
De hadde heller ikke lenger råd til legene.
Til og med transportselskaper gikk konkurs.
Det var rett og slett ikke mer penger.
Steg for steg ble myndighetene tvunget til å overta og styre alle disse funksjonene.
Lærere, leger og mange andre yrkesgrupper ble embetsmenn og ansatte i offentlig sektor.
Under disse omstendighetene var det bare et fåtall som fortsatt fant tilfredsstillelse i arbeidet sitt.
De fikk gode lønninger, men mistet sin selvstendighet og identitet.
Alle var bare et tannhjul i et gigantisk maskineri.
Det var ikke rom for personlig initiativ, og faglige prestasjoner ble knapt anerkjent.
Lønningene var så godt som faste, og forfremmelser ble bare gitt når en overordnet gikk av med pensjon eller døde.
I desperasjon bestemte herskerne seg nok en gang for å be Fabian om råd.
De syntes han var ekstremt smart og alltid hadde den beste løsningen på økonomiske problemer.
Han lyttet til alle problemene deres, tenkte og talte.
Mange mennesker klarer ikke å håndtere sine egne problemer.
De er avhengige av at noen andre går inn og løser problemene for dem.
Jeg er sikker på at dere alle er enige i at de fleste mennesker bør anerkjennes som å ha rett til
lykke og til å få dekket sine grunnleggende behov.
Vi representerer tross alt det overordnede prinsippet om at alle mennesker er likeverdige.
For å skape balanse må de rikes overskuddsformue hentes ut, slik at den kan tilflyte de fattige.
Det finnes ingen annen måte.
Det må innføres et gradert skattesystem.
Jo mer du har, desto mer må du betale.
Beskat enhver etter evne, og gi til enhver etter behov.
For eksempel bør skoler og sykehus være gratis tilgjengelig for økonomisk vanskeligstilte.
Han holdt en lang preken om høytsvevende idealer og avsluttet med ordene Og vær så snill, ikke glem at dere skylder meg penger.
Du har lånt den ganske lenge nå.
Jeg kan komme deg i møte ved å utsette tilbakebetalingen, men du må i det minste fortsatt betale meg rentene.
Ingen stilte spørsmål ved Fabians filosofi.
Regjeringen innførte faktisk en gradert inntektsskatt.
Jo mer man tjente, desto høyere prosentandel ble man beskattet etter.
Ingen likte inntektsskatt, men alle betalte den fordi de ellers ville havnet i fengsel.
Kjøpmennene ble nok en gang tvunget til å heve prisene.
Og igjen krevde de ansatte høyere lønn.
Resultatet var at mange gründere måtte erstatte deler av arbeidsstokken med maskiner eller gikk konkurs.
Dette forverret selvsagt arbeidsledigheten, noe som fikk regjeringen til å innføre flere
modeller for sosialhjelp og arbeidsledighetstrygd.
Myndighetene innførte tollsatser, subsidier og andre beskyttelsestiltak for å redde ulike
bransjer fra kollaps og redde arbeidsplasser.
Her og der begynte folk å lure på om formålet med produksjonen faktisk var å produsere varer eller bare å skaffe arbeidsplasser.
Etter hvert som situasjonen fortsatte å forverres, forsøkte myndighetene å opprettholde en viss stabilitet
gjennom lønns- og priskontroller og komplekse reguleringer.
Skattemyndighetene skulle styrkes ved hjelp av moms og alle slags avgifter.
Noen oppdaget en gang at et brød ble belastet med over 50 ulike avgifter på veien fra skurtreskeren til husmoren.
Nå kom ekspertenes tid, som noen ganger til og med steg opp i regjeringen, men som for det meste møttes
i ugjennomsiktige komiteer og bare kunne legge frem meningsløse papirer år etter år.
I beste fall anbefalte de en ytterligere omlegging av skattesystemet.
Men det totale beløpet av skatter og avgifter fortsatte å stige jevnt og trutt.
Fabian krevde ubarmhjertig sin interesse.
Denne posten slukte en stadig større del av skatteinntektene.
Dette ga opphav til en helt ny form for politikk, nemlig partipolitikk.
Folk kranglet med hverandre om hvilket parti som best kunne løse problemene.
Folk diskuterte personligheter og ideologier, kastet merkelapper på hverandre og laget et stort
oppstyr om alt annet enn det egentlige problemet.
En stille fortvilelse bredte seg blant de styrende organer.
Til slutt gikk det så langt at i en by oversteg renteutgiftene inntektene.
Mengden ubetalte renter vokste i hele landet, og nå ble det også krevd inn forsinkelsesrenter, såkalt renters rente.
Dette gjorde det mulig for Fabian og hans kumpaner gradvis å overta landets konkrete rikdom, enten det var
gjennom overføring av eierskap eller økende kontroll i styrene.
Men kontrollen var ennå ikke altomfattende.
De hemmelige allierte visste at de bare ville være trygge i salen når de hadde hver eneste person helt i sin hule hånd.
Det var mangel på penger overalt.
Mange mennesker var arbeidsledige og fattige.
Samfunnssystemene klarte ikke å ta vare på alle, så folket gjorde gradvis opprør.
Fabian overbeviste regjeringen om å slå to fluer i en smekk.
For det første er krig den beste måten å forene folk i kampen mot en felles ytre fiende.
Og for det andre er dette også den beste måten å betale tilbake den innenlandske statsgjelden
på, nemlig ved å utnytte andre land etter seieren.
For å få krigsmaskineriet i gang fikk Fabian bygget fabrikker, ga eierne penger til å lage bomber, lånte ut
penger til militæret og ga til slutt ofrene høyrente-lån til den omfattende gjenoppbyggingen.
Deretter fulgte ytterligere generøse lån under overskriften økonomisk utvikling.
Dette systemet, med alle dets virkninger, var så vellykket at mange land i verden plutselig ikke bare hadde
utenlandsgjeld, nemlig til Fabian, men også var involvert i kriger av et eller annet slag.
Fabian sørget for at det alltid var en maktbalanse, slik at et hvilket som helst land kunne tvinges inn i krig med et annet.
Dette syntes Fabian var passende, for eksempel når et land ignorerte Fabians forslag, ikke klarte å
betale tilbake gjelden sin eller ønsket å innføre et nytt pengesystem uavhengig av Fabian.
Fabian finansierte alltid det angrepne landet, som regel via frontmenn, frontorganisasjoner eller hemmelige
tjenester, slik at krigen varte så lenge som mulig og man kunne tjene mest mulig på gjenoppbyggingen.
Og så fikk han tilbakebetalt lånene sine ved å plyndre det erobrede landets infrastruktur og naturressurser.
De fleste medborgere som gjorde opprør mot det lumske systemet, kunne bringes til taushet ved å sette dem under
økonomisk press eller rett og slett latterliggjøre dem.
Fabian og hans kumpaner kjøpte derfor opp de fleste aviser, TV- og radiostasjoner og utnevnte håndplukkede ledere.
Mange av disse medieaktørene forsøkte oppriktig å gjøre verden til et bedre sted, men de var
overhodet ikke klar over hvordan de ble utnyttet.
Løsningene de propaganderte for, tok bare tak i symptomene uten å angripe årsaken til problemet.
Det fantes ulike aviser og magasiner.
Noen for venstresiden, noen for høyresiden, andre for det liberale sentrum, samt blader for arbeidere og andre for entreprenører.
Man fikk lese og skrive hva man ville, men bare så lenge man ikke forsøkte å komme til bunns i selve problemet.
Fabians store plan var i ferd med å bli fullført.
Hele landet, og ikke bare dette landet, sto i stor gjeld til ham.
Gjennom utdanningssystemet og massemediene dominerte han ikke bare folks sinn, men til og med deres tanker.
Hva befolkningen mente og trodde, var til syvende og sist helt og holdent i Fabians hender.
Hvis en enkelt person har langt mer penger enn han noensinne kan bruke på sine private fornøyelser,
hvilken spesiell glede kan han likevel få ut av verden?
For den selverklærte eliten finnes det et klart svar på dette.
Kraften.
Den nakne, tøylesløse makten over andre mennesker.
Idealistene var svært dyktig plassert i mediene og i politikken og ble dermed faktisk uskadeliggjort.
Men de virkelige kontrollfreakene med den spesielle herskermentaliteten som Fabian var på jakt
etter, fant han i finansdynastienes maktjunkier.
De fleste av de tidligere gullsmedene hadde utviklet en slik mentalitet.
De var ikke lenger tilfredse med sin store rikdom.
De var på jakt etter spenningen ved en ny utfordring.
Makt over massene var det ultimate spillet.
Disse menneskene trodde de var overlegne alle andre.
Å herske er vår rett og vår plikt.
Massene vet ikke hva som er bra for dem.
Du må samle dem og lede dem.
Vi, derimot, er født til å herske.
Fabian og hans kumpaner kontrollerte en rekke banker i byen og på landsbygda.
De var riktignok private selskaper med ulike eiere, men til tross for all den tilsynelatende konkurransen samarbeidet de tett.
En sentralbank var blitt opprettet med statens velsignelse, og den var ikke engang basert på egen kapital.
Nei, også her var pengeskapingen basert på at folks sparepenger ble belastet.
Gjeld hvor enn du ser.
Utad ga dette reservesenteret inntrykk av å regulere pengemengden på en seriøs måte og på en
eller annen måte representere en statlig funksjon.
Men merkelig nok har det aldri sittet en folkevalgt representant for regjeringen eller en
høytstående embetsmann i styret for denne sentralbanken.
Regjeringen lånte ikke lenger direkte fra Fabian, men kunne henvende seg til sentralbanken, med
neste års skatteinntekter som sikkerhet for lånene.
Dette var i tråd med Fabians plan, som gikk ut på å avlede mistanken fra sin egen person og
i stedet presse frem en regjeringsprosedyre.
I bakgrunnen holdt han selvfølgelig alle strengene i hånden.
Fabians indirekte kontroll over statens virksomhet var så perfekt at han en gang lot skrytet slippe ut.
"Hvis jeg kontrollerer en nasjons penger, bryr jeg meg ikke om hvem som lager lovene."
Det spilte ingen rolle hvilket parti som satt ved makten, for Fabian kontrollerte pengene, finansene, nasjonens livsnerve.
Staten mottok pengene, men det ble krevd renter for hvert ekstra lån.
Stadig mer penger strømmet inn i alle slags sosiale ytelser, og staten var knapt i stand til å betale
rentene, for ikke å snakke om å betale tilbake hovedgjelden.
Av og til er det noen som spør: "Hvis penger er et menneskeskapt system, så kan det vel tilpasses folks
behov, slik at det tjener folk i stedet for å dominere dem?"
Men folk av dette kaliberet ble stadig sjeldnere, og stemmene deres ble overdøvet av den infernalske støyen fra
den evige jakten på de manglende femtalerne til renten.
Regjeringene og med dem partifargene kom og gikk.
Svart, rød, gul, grønn, men prinsippet forble det samme.
Uansett hvilken regjering som satt ved makten, rykket Fabians endelige mål stadig nærmere år etter år.
Menneskenes lover var irrelevante.
De ble skattlagt til det kjedsommelige.
Deres solvens var i ferd med å ta slutt.
Nå var tiden moden for Fabians siste store trekk.
Ti prosent av alle pengene var fortsatt i omløp i form av mynter og sedler.
Med kontanter i lomma hadde folk fortsatt en viss kontroll over sine egne liv.
Denne siste bastionen for personlig handlefrihet måtte avskaffes uten å vekke mistanke.
Man kan hevde at det var et sikkerhetsspørsmål.
Sjekker ble ikke akseptert utenfor selskapets eget lokalsamfunn.
Folk ønsket ikke å bære rundt på kontanter når de reiste.
En mer praktisk løsning på dette området var derfor svært velkommen.
Fabian hadde selvfølgelig rett igjen.
Organisasjonen hans ga alle et plastkort med navn, bilde og identifikasjonsnummer.
Alt du trengte å gjøre var å vise frem dette kortet når du handlet.
Butikkeierne kontaktet den sentrale datamaskinen og sjekket kreditten, hvorpå kunden kunne handle
etter eget forgodtbefinnende opp til et visst beløp.
Kredittkortet ble enda mer attraktivt for kunden ved at det ikke ble belastet renter på tilbakebetalingen i slutten av måneden.
Forretningsmennene hadde derimot mye høyere utgifter, som i sin tur måtte legges på prisen på
sluttproduktene og dermed veltes over på kunden.
Fabian og kompisene hans fikk et stadig bedre rykte.
De ble faktisk sett på som samfunnets grunnpilarer.
Hennes uttalelser om finansielle og økonomiske spørsmål ble nærmest akseptert som religiøse dogmer.
Mange små selskaper kollapset under den stadig økende byrden av skatter og avgifter.
Det ble innført spesielle autorisasjoner og tillatelser for alle slags teknikker og prosedyrer, slik at de
gjenværende selskapene knapt kunne holde hodet over vannet.
Fabian eide eller kontrollerte alle de store selskapene, hvert av dem med hundrevis av datterselskaper.
Konkurransen mellom disse store selskapene var en ren skinnkonkurranse.
Til slutt ble alle konkurrentene presset ut av markedet.
Rørleggere, bilmekanikere, elektrikere og de fleste andre manuelle lager- og småbedrifter led samme skjebne.
De ble slukt av Fabians store selskaper, som alle ble beskyttet av myndighetene.
Fabian argumenterte deretter for den endelige avskaffelsen av mynter og papirpenger.
Slik at det ikke lenger fantes noen bedrift eller privatperson som kunne klare seg uten
kredittkort og det allestedsnærværende datasystemet.
I tilfelle noen skulle miste kredittkortet sitt, var Fabians plan å tvangstatovere identifikasjonsnummeret på hånden
til alle innbyggerne, slik at det kunne leses av under et spesielt lys og overføres til en datamaskin.
For uten et slikt identitetsbevis ville ingen kunne kjøpe eller selge noe som helst.
Alle datamaskiner skulle kobles til en gigantisk sentral datamaskin der all
informasjon om hver enkelt person skulle lagres.
Så Fabian ville vite alt om alle.
Når dette var oppnådd, ville han ha full kontroll over alle mennesker i landet og dessuten over alle mennesker i hele verden.
Det finnes allerede løsninger og mulige veier ut av uføret.
Vi vil gjerne takke alle som har bidratt til filmens suksess: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de