Copierea în masă a acestui DVD este dorită în mod expres; cea mai mare distribuție posibilă este obiectivul
declarat al editorilor. Al dumneavoastră, Neue Impulse e.V.
Următorul film prezintă evoluția reală a banilor noștri și eroarea din sistemul monetar
Orice asemănări cu evenimente și persoane reale nu sunt nici întâmplătoare, nici neintenționate.
Neue Impulse e.V. prezintă
cu sprijinul secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
o producție Michael Kent
O poveste despre orfevrul Fabian
De ce lipsesc banii peste tot
Dați-mi lumea plus 5% sau
după un text de Larry Hannigan
Desene Ralf Alex Fichtner
Vorbitor Kai Taschner
Regizat și animat de Christoph Lehmann
Fabian era foarte entuziasmat în timp ce exersa discursul pe care urma să îl țină a doua zi în fața unei mulțimi numeroase.
Întotdeauna luptase pentru putere și prestigiu.
Acum, visul său va deveni în curând realitate.
Fabian era un meșteșugar care lucra cu aur și argint, făcea bijuterii și ornamente, dar nu îi mai plăcea
faptul că trebuia să își câștige existența prin muncă.
El căuta atracția neobișnuitului, provocarea.
Și acum, marele său plan era pe cale să fie realizat.
Timp de generații, schimbul direct de bunuri a fost modalitatea obișnuită de tranzacționare.
Cei care aveau o familie de hrănit fie se ocupau în întregime de această sarcină, cultivându-și propriile culturi și crescând
propriile animale, fie se specializau într-o anumită meserie.
Surplusul din producția proprie a fost schimbat cu surplusul altora.
Piața era centrul viu al vieții sociale.
În ciuda prafului și a zgomotului, agitația colorată a fost, în general, populară, deoarece
întotdeauna auzeam o mulțime de lucruri noi și interesante.
Cu toate acestea, recent, fricțiunile și disputele par să fi crescut.
De ce să irosim atâtea cuvinte pe această temă?
Era timpul să punem la punct un sistem mai bun.
Până acum, oamenii au fost de obicei bine dispuși și s-au bucurat de roadele muncii lor.
Forma de guvernământ era extrem de simplă.
În fiecare municipalitate a fost ales un consiliu al cetățenilor, a cărui sarcină era să asigure și
să garanteze libertățile și drepturile individuale.
Nimeni nu avea voie să fie forțat să facă ceva împotriva voinței sale, fie la instigarea unui individ sau a unui grup.
Acesta a fost singurul scop al guvernului și fiecare primar ales a fost sprijinit de bunăvoie de municipalitatea sa.
Cu toate acestea, ziua de piață a ridicat unele probleme care nu au putut fi rezolvate cu ușurință.
Care era valoarea unui cuțit?
Ar trebui să fie plătită cu unul sau două coșuri de porumb?
O vacă valora mai mult decât o căruță?
Unde a fost reperul?
Nimeni nu se putea gândi la un sistem mai bun.
Fabian le spusese oamenilor că eu am soluția la problemele noastre de troc.
Toți cetățenii au fost invitați la o mare adunare.
O mulțime imensă s-a adunat în piața orașului.
Fabian a explicat noul său sistem, pe care l-a numit bani.
Deoarece părea foarte promițător, oamenii l-au întrebat cu curiozitate cum a fost abordată schimbarea.
Aurul pe care îl folosesc în mod normal pentru a face bijuterii este un metal foarte prețios, a spus el.
Nu ruginește, nu se decolorează și are un termen de valabilitate nelimitat.
Așa că voi face un număr de monede din aur și voi numi fiecare monedă un taler.
El a explicat publicului cum valoarea talerului se va stabiliza în curând și că utilizarea banilor ca mijloc de
schimb va fi mult mai practică decât schimbul direct de bunuri.
Un membru al Consiliului cetățenilor a remarcat că unii oameni ar putea cu ușurință să
extragă singuri aur și să producă monede din el.
Fabian avea deja răspunsul.
Asta ar fi greșit.
Desigur, numai monedele autorizate de guvern sunt acceptate ca mijloc de plată.
Un sigiliu este embosat pentru securitate.
Publicul a găsit acest lucru destul de plauzibil și s-a sugerat ca toată lumea să primească inițial același număr de monede.
Dar apoi, fabricantul de lumânări a intervenit: "Am dreptul la majoritatea talerilor,
deoarece toată lumea îmi folosește lumânările.
În niciun caz, a strigat unul dintre fermieri, pentru că fără mâncare toată lumea ar muri de foame.
Cea mai mare parte din taleri ar trebui să ajungă la fermieri.
Acest lucru a dus inițial la o dispută generală.
Fabian i-a lăsat pe oameni să se certe între ei o vreme și, în cele din urmă, a venit cu o soluție uimitoare.
Din moment ce nu puteți ajunge la o înțelegere, vă sugerez să obțineți mai întâi de la mine tot Thaler-ul de care aveți nevoie.
Teoretic, nu există o limită maximă, dar trebuie, desigur, să puteți să îmi rambursați suma.
Cu cât primiți mai mult Thaler de la mine, cu atât mai mult va trebui să plătiți înapoi după un an.
În regulă, au spus concetățenii, și ce aveți de câștigat?
Pentru că vă ofer un serviciu, a explicat Fabian, și anume furnizarea de bani, am dreptul la remunerație.
Să spunem că pentru fiecare 100 de taleri pe care vi-i dau, primesc înapoi 100 plus 5 taleri pentru fiecare an de datorie.
Aceste 5 Thaler suplimentare reprezintă comisionul meu de împrumut și dorim să numim acest comision de împrumut dobândă.
Nu părea să existe altă cale și 5% părea să fie o cerere modestă.
Reveniți vinerea viitoare și vom începe.
Fabian nu a pierdut timpul și și-a petrecut următoarele câteva zile și nopți făcând monede.
O săptămână mai târziu, oamenii stăteau la coadă în fața magazinului său.
După ce consiliul cetățenilor a inspectat și aprobat monedele, primii cetățeni și-au împrumutat primii taleri.
Unii au vrut inițial doar câțiva taleri pentru a încerca sistemul necunoscut.
Noul mijloc de schimb a devenit în curând atât de popular încât valoarea tuturor
lucrurilor era evaluată în monede de aur sau taleri.
Această alocare de valoare era prețul unui produs, iar prețul se baza în principal pe munca implicată în producerea acestuia.
Dacă era nevoie de multă muncă, atunci se cerea un preț ridicat.
Cu toate acestea, lucrurile care puteau fi produse aproape fără efort erau ieftine.
Un bărbat pe nume Alban locuia într-unul dintre orașele țării.
El a fost singurul ceasornicar.
Clienții săi erau pregătiți să plătească un preț ridicat pentru ceasurile sale.
Dar apoi a apărut un alt om care făcea și el ceasuri și le oferea mai ieftine pentru a-și crește vânzările.
Alban a fost obligat să scadă prețurile pentru a evita să își piardă toți clienții în favoarea concurenților mai ieftini.
Prețurile s-au stabilizat curând la un nivel convenabil pentru clienți, deoarece ambii producători de ceasuri s-au străduit să
ofere cea mai bună calitate posibilă la cel mai mic preț posibil.
A fost o competiție liberă autentică și onestă.
Același principiu s-a aplicat în curând tuturor sectoarelor.
Industria construcțiilor, sectorul transporturilor, agricultura, chiar și contabilii și orice altă profesie.
Clienții au avut libertatea de a alege și au ales cea mai bună ofertă la propria lor discreție.
Nu existau măsuri artificiale de protecție, cum ar fi concesii sau taxe vamale, care să
împiedice intrarea altor persoane în această afacere.
Nivelul de trai a crescut și, în cele din urmă, toată lumea s-a întrebat cum a fost
posibilă viața înainte de introducerea banilor.
La sfârșitul anului, Fabian a vizitat toate persoanele care îi datorau bani.
Unii dețineau acum mai mult decât împrumutaseră, dar asta însemna și că alții aveau mai puțin, deoarece
doar un anumit număr de monede fusese pus în circulație.
Oricine obținea un surplus restituia cei 100 de taleri plus o dobândă de 5 taleri, dar adesea trebuia
să împrumute din nou bani pentru a rămâne în afaceri.
Toți ceilalți au realizat pentru prima dată că au datorii.
Înainte de a le împrumuta din nou bani, Fabian a ipotecat proprietățile acestor oameni pentru a-și garanta creanțele.
Acum datornicii nu numai că aveau datorii, dar își și ipotecaseră casele, așa că au pornit rapid în căutarea
celor 5 taleri lipsă, care erau incredibil de greu de găsit.
Nimeni nu și-a dat seama că societatea în ansamblu nu va putea ieși niciodată din această capcană a datoriilor, deoarece, chiar
dacă toți talerii produși inițial și puși în circulație ar fi fost rambursați, tot ar fi existat un deficit
de 5 taleri de dobândă pe an la fiecare 100 de taleri.
Nimeni, cu excepția lui Fabian, nu și-a dat seama că dobânda nu putea fi plătită niciodată, deoarece numărul
suplimentar de monede cerut nu fusese niciodată produs.
Era absolut inevitabil ca unii oameni să se dovedească în curând insolvabili.
În spatele atelierului său, Fabian avea un seif în care clienții își lăsau monedele pentru a le păstra în siguranță.
A perceput o mică taxă în funcție de suma de bani și de durata depozitării.
Proprietarul a primit chitanțe pentru depozitele sale.
Atunci când se făceau cumpărături mari, era plictisitor să umbli cu o mulțime de monede de aur, astfel că, treptat, a devenit
obiceiul de a plăti cu una sau mai multe chitanțe Fabian, care corespundeau valorii bunurilor achiziționate, în loc de monede.
Comercianții acceptau chitanțele ca un mijloc de plată de încredere, deoarece le puteau duce
oricând lui Fabian și primeau în schimb monede de aur.
Chitanțele treceau de la o mână la alta fără ca aurul în sine să fie mutat.
Chitanțele lui Fabian erau la fel de importante ca și monedele de aur în sine.
Fabian a realizat curând că aproape nimeni nu venea să revendice monedele de aur.
Așa că s-a gândit: "Acum am atât de mult aur în posesia mea și încă îmi câștig existența cu sudoarea frunții ca meșter.
Asta e o prostie.
La urma urmei, zeci de oameni mi-ar plăti dobânzi dacă li s-ar permite să folosească aurul
care zace pe aici și este rareori revendicat.
Și-a spus că are dreptate, aurul nu-mi aparține, dar este în posesia mea și asta e tot ce contează.
De ce să mai produc monede când pot folosi o parte din monedele din seiful meu?
Așa că a început să împrumute monedele de aur pe care le avea deja în depozit.
Doar puțin și foarte prudent la început, dar treptat din ce în ce mai îndrăzneț.
Într-o zi, Fabian a primit o cerere mare de împrumut.
El i-a sugerat clientului, de ce să nu deschidem un cont pe numele dvs. în loc să vă transportăm toate monedele.
Pur și simplu vă voi elibera un număr corespunzător de chitanțe.
Împrumutatul a fost de acord și a plecat cu un teanc de chitanțe.
El a primit un împrumut substanțial și totuși aurul a rămas în seif.
Când clientul a plecat, Fabian avea un zâmbet mare pe buze pentru că reușise să mănânce o prăjitură și să o păstreze.
El putea să împrumute aur și să îl păstreze în posesia sa.
Prietenii, cunoștințele și străinii, chiar și dușmanii, aveau nevoie de bani pentru afacerile lor și, atâta
timp cât puteau oferi garanții, nu exista nicio limită la suma de bani pe care o puteau împrumuta.
Fabian a reușit să împrumute de mai multe ori suma de bani stocată în seiful său, de care nici măcar nu
era proprietarul, prin simpla emitere de chitanțe.
Și totul era în regulă atâta timp cât adevărații proprietari nu își cereau aurul înapoi și încrederea oamenilor era menținută.
El a ținut o evidență precisă a debitelor și creditelor fiecărui client într-un registru mare.
Creditarea banilor s-a dovedit a fi o afacere extrem de profitabilă.
Statutul social al lui Fabian a urcat aproape la fel de repede ca averea sa.
El era acum un om important care era respectat.
În chestiuni financiare, simplul său cuvânt era aproape o revelație.
Orfevrieri din alte orașe au început să fie interesați de practicile sale comerciale și, într-o zi, l-au vizitat împreună.
El le-a prezentat metodele sale, dar a subliniat cu insistență că secretul era o condiție esențială.
Dacă conspirația ar fi fost descoperită, întregul sistem s-ar fi putut prăbuși ca un castel de cărți de joc.
Prin urmare, s-a decis înființarea unei societăți secrete.
Fiecare orfevru s-a întors în orașul său și a început să își organizeze propria afacere de împrumut de
bani în conformitate cu instrucțiunile lui Fabian.
Între timp, chitanțele lui Fabian erau acceptate la fel ca monedele sale de aur și erau
adesea depozitate într-un seif, la fel ca monedele.
Dacă un comerciant dorea să trimită o anumită plată unui alt comerciant pentru o livrare de bunuri, acesta îi scria
pur și simplu o scurtă instrucțiune lui Fabian pentru a transfera bani din contul său în contul celuilalt comerciant.
Fabian a fost capabil să facă modificările necesare conturilor în doar câteva minute.
Acest nou sistem a devenit, de asemenea, foarte popular.
Instrucțiunile scrise pentru astfel de plăți fără numerar erau cunoscute sub numele de cecuri.
La o altă întâlnire secretă, Fabian a dezvăluit un nou plan orfevrilor săi.
A doua zi, ei au convocat o reuniune a tuturor guvernatorilor care erau responsabili de fiecare parte a țării.
Fabian a acționat în calitate de purtător de cuvânt. "Chitanțele pe care le eliberăm sunt foarte populare, dar
ocazional aceste chitanțe sunt copiate de către falsificatori.
Trebuie să punem capăt acestei situații."
Consternați, guvernatorii au întrebat ce ar putea face în această privință.
Fabian, desigur, avea răspunsul pregătit. "Propun ca în viitor guvernul să își asume sarcina de a tipări noi chitanțe cu modele
complicate pe hârtie specială, pe care le vom numi bancnote.
Noi, aurarii, suntem bucuroși să acoperim costurile de tipărire, deoarece ne scutește de timpul
enorm pe care îl implică eliberarea chitanțelor."
Guvernatorii nu au avut alte obiecții, deoarece, desigur, era necesar să se protejeze populația de
escroci, iar tipărirea bancnotelor era o soluție rezonabilă.
"Și încă ceva", a spus Fabian, "unii oameni s-au dus printre căutătorii de aur și își fac propriile monede de aur.
Propun să fie adoptată o lege care să impună ca toate pepitele de aur să fie prezentate sub formă de monede și
bancnote în schimbul unei remunerații corespunzătoare."
Această propunere a fost, de asemenea, acceptată, iar guvernul a tipărit un număr mare de bancnote noi.
Pe fiecare bancnotă era scris un anumit cuvânt.
Un taler, cinci taleri, zece taleri și așa mai departe.
Orfevreii au plătit micile costuri de tipărire.
Deoarece era mult mai ușor să iei notițele cu tine, a fost ușor să convingi populația.
Cu toate acestea, în ciuda popularității lor, noile bancnote și monede au fost utilizate doar pentru
aproximativ zece la sută din totalul tranzacțiilor.
Statisticile au arătat că 90% din totalul operațiunilor de plată au fost efectuate prin cec și transfer bancar.
Fabian a pus acum în mișcare următoarea fază a planului său.
Până acum, clienții îi plăteau de fapt o mică taxă pentru a le păstra banii în siguranță.
Dar pentru a aduce mai mulți bani în seif, Fabian a oferit economisitorilor o dobândă de 3% la depozite.
Majoritatea oamenilor credeau că va obține un profit de doar două procente, deoarece era cunoscut pentru
faptul că le împrumuta banii cu o dobândă de cinci procente.
De altfel, oamenii nu erau deloc înclinați să pună la îndoială metodele lui Fabian, deoarece obținerea unei dobânzi de 3%
era mult mai bună decât să plătească în plus pentru depozitare.
Datorită numărului mare de economiști, activele administrate de Fabian au crescut rapid.
Și din nou, a împrumutat sume mult mai mari decât cele care se aflau efectiv în seif sub formă de bancnote și monede.
Pentru fiecare 100 de taleri de numerar din seif, el împrumuta împrumutaților 200, 300 sau 400 de
taleri, iar uneori chiar până la 900 de taleri.
Tot ce trebuia să facă era să se asigure că raportul de nouă la unu nu era niciodată depășit, deoarece, în medie, unul
din zece clienți dorea să i se plătească soldul în numerar.
Cu toate acestea, Fabian a putut pretinde o dobândă de 45 de taleri pentru cei 900 de taleri de bani de carte pe
care i-a împrumutat prin intermediul unor cecuri simple.
Asta înseamnă cinci la sută la 900 de taleri.
Iar Fabian a păstrat cei 45 de taleri în interes.
Ceilalți orfevrieri au făcut la fel.
Toți au creat bani din nimic.
Pur și simplu cu un stilou cu peniță și, pe deasupra, cu dobândă.
Desigur, aceștia nu băteau ei înșiși monedă, ci puneau guvernul să tipărească bancnote sau să bată monede,
care erau apoi distribuite oamenilor de către aurari.
Fabian a acoperit doar costurile de tipărire.
Cu toate acestea, ei au creat bani din nimic atunci când au acordat împrumuturi și au perceput dobânzi pentru aceștia.
Majoritatea oamenilor credeau că guvernul are grijă de masa monetară.
Ei credeau, de asemenea, că Fabian ar fi împrumutat doar banii pe care alții îi depuseseră la el ca economii.
Singurul lucru ciudat este că depozitul de economii al nimănui nu a scăzut niciodată atunci
când banii au fost împrumutați în altă parte.
Dacă toată lumea ar fi încercat să își retragă soldul contului dintr-o dată, escrocheria ar fi fost descoperită.
Într-o zi, un om de afaceri grijuliu l-a abordat pe Fabian.
Afirmația privind dobânda este greșită, a spus el.
De fiecare dată când împrumută 100 de taleri, ei cer în schimb 105 taleri.
Cei 5 taleri suplimentari nu pot fi plătiți niciodată, deoarece nu există.
Fermierii produc alimente, industria produce bunuri și așa mai departe, dar numai ei produc bani.
Să presupunem că există doar doi oameni de afaceri în întreaga țară care acționează ca angajatori pentru toți ceilalți.
Fiecare dintre cei doi împrumută 100 de taleri.
Plătim 90 de taleri în salarii și cheltuieli și calculăm un profit de 10 taleri, care intră în propriile noastre buzunare.
Puterea de cumpărare totală ar fi atunci de 90 plus 10 taleri înmulțit cu 2, adică 200 de taleri.
Dar pentru a le plăti, ar trebui să ne vindem toate produsele cu 210 taleri.
Dacă unul dintre noi reușește să își vândă întregul stoc de bunuri cu 105 taleri, celălalt
nu poate câștiga decât maximum 95 de taleri.
În plus, el nu va putea să își vândă o parte din bunuri, deoarece nu mai are bani să le cumpere.
El le va datora în continuare 10 taleri și le va putea plăti doar împrumutând mai mulți bani.
Prin urmare, sistemul este imposibil.
Bărbatul a continuat.
Evident, trebuiau să pună în circulație 105 taleri, 100 pentru mine și 5 pentru ei.
Atunci 105 taleri ar fi în circulație și datoria ar putea fi rambursată.
Fabian a ascultat în tăcere și în cele din urmă a răspuns.
Economia este un domeniu foarte complicat, draga mea.
Această problemă necesită mulți ani de studiu.
Voi acorda atenția cuvenită acestor chestiuni, în timp ce dumneavoastră vă rog să vă ocupați de ale dumneavoastră.
Trebuie să lucrați mai eficient, să stimulați producția, să reduceți costurile și să deveniți un om de afaceri mai bun.
Voi fi fericit să vă ajut în orice moment.
Vizitatorul și-a continuat drumul nemulțumit.
Ceva nu era în regulă aici.
Era ceva fundamental în neregulă cu metodele lui Fabian.
Și s-a eschivat cu abilitate de la întrebări.
Dar Fabian era considerat în general expert și orice obiecție ar fi fost inutilă.
La urma urmei, economia părea să fie în plină expansiune, iar țara se confrunta cu un avânt enorm.
Pentru a acoperi dobânda la banii împrumutați, comercianții au trebuit să crească prețurile.
Angajații s-au plâns apoi că salariile lor sunt prea mici.
Cu toate acestea, angajatorii nu au dorit să plătească salarii mai mari.
Acestea s-au referit la riscul de faliment.
Fermierii nu erau plătiți corespunzător pentru produsele lor.
Și multe gospodine s-au plâns de mâncarea prea scumpă.
În cele din urmă, au izbucnit greve.
Un fenomen necunoscut până în prezent.
Din ce în ce mai mulți oameni erau afectați de sărăcie.
Și nici măcar prietenii sau rudele nu aveau mijloacele necesare pentru a-i ajuta.
Bogăția reală a țării a fost în mare parte uitată.
Solurile fertile, pădurile mari, resursele minerale și animalele.
Totul se învârtea în jurul banilor.
Acest bun aparent suprem, care a fost întotdeauna în lipsă.
Dar nimeni nu a contestat sistemul.
Se credea că guvernul are toate aceste mecanisme sub control.
Câteva persoane au reușit să își pună în comun surplusul și să înființeze instituții financiare sau de credit gratuite.
Acest lucru ar putea aduce o dobândă de 6% sau mai mult, ceea ce depășește în mod clar oferta de dobândă de 3% a lui Fabian.
Cu toate acestea, aceste societăți libere nu puteau împrumuta decât banii care le aparțineau efectiv.
Spre deosebire de Fabian, ei nu au fost înzestrați cu ciudata putere de a crea bani din aer, pur și
simplu scriindu-i în cărți cu un stilou cu peniță.
Aceste instituții financiare independente l-au iritat pe Fabian și pe acoliții săi.
Așa că și-au înființat rapid propria lor firmă.
Cea mai mare parte a concurenței a fost cumpărată înainte ca aceasta să poată înflori.
Într-un timp foarte scurt, toate instituțiile financiare erau în posesia lor sau sub controlul lor.
Situația economică generală a continuat să se deterioreze.
Muncitorii credeau că șefii lor fac prea mult profit.
Angajatorii, pe de altă parte, își considerau forța de muncă leneșă și ineficientă.
Toată lumea se învinovățea reciproc.
Guvernatorii nu au reușit nici ei să găsească o soluție.
În plus, se părea că problema sărăciei trebuia rezolvată în primul rând.
Au fost introduse programe sociale și fiecare rezident a fost obligat prin lege să contribuie.
Acest lucru i-a înfuriat la rândul său pe cetățeni, care încă aderau la ideea de modă veche conform căreia vecinii ar
trebui să se ajute reciproc în mod voluntar în caz de urgență.
Aceste taxe nu sunt altceva decât un jaf legalizat, au spus oamenii.
Orice lucru care este luat de la o persoană împotriva voinței sale, indiferent de scop, este echivalent cu furtul.
Dar toți singuri se simțeau neputincioși și se temeau de pedeapsa cu închisoarea care putea
fi impusă pentru neplata taxelor și impozitelor.
Deși programele sociale au oferit ajutor pe termen scurt, acestea nu au putut rezolva problemele.
Dimpotrivă, ei au revenit în curând în număr mai mare și, odată cu ei, au avut nevoie de mai mulți bani.
Cheltuielile sociale au atins cote amețitoare, iar aparatul administrativ costisitor a scăpat și el de sub control.
Majoritatea membrilor guvernului erau oameni decenți, cu o reputație onestă.
Aceștia nu doreau să își împovăreze concetățenii cu costuri suplimentare.
Așa că au recurs la ultima soluție de a împrumuta banii lipsă de la Fabian și acoliții săi.
Cu toate acestea, ei nu aveau nicio idee despre cum vor rambursa vreodată aceste obligațiuni.
Părinții nu își mai puteau permite să plătească profesorii copiilor lor.
Nu își mai puteau permite nici medicii.
Chiar și companiile de transport au dat faliment.
Pur și simplu nu mai erau bani.
Pas cu pas, guvernul a fost forțat să preia și să gestioneze toate aceste funcții.
Profesorii, medicii și multe alte grupuri profesionale au devenit funcționari publici și angajați în sectorul public.
În aceste condiții, doar câțiva mai obțineau satisfacție din munca lor.
Ei au primit salarii decente, dar și-au pierdut independența și identitatea.
Fiecare era doar o rotiță într-o mașinărie gigantică.
Nu exista loc pentru inițiativa personală, iar realizările profesionale erau cu greu recunoscute.
Salariile erau practic fixe, iar promovările erau acordate doar atunci când un superior se pensiona sau murea.
În disperare de cauză, conducătorii au decis din nou să ceară sfatul lui Fabian.
Îl considerau extrem de inteligent și părea să aibă întotdeauna cea mai bună soluție la problemele financiare.
A ascultat toate problemele lor, a gândit și a vorbit.
Mulți oameni nu pot face față propriilor probleme.
Ei sunt dependenți de altcineva care să intervină și să rezolve problemele în locul lor.
Sunt sigur că sunteți cu toții de acord că majoritatea oamenilor ar trebui să fie recunoscuți ca având
dreptul la fericire și la satisfacerea nevoilor lor de bază.
La urma urmei, noi reprezentăm principiul primordial că toți oamenii sunt egali.
Pentru a crea un echilibru, surplusul de bogăție al celor bogați trebuie sifonat pentru a permite săracilor să beneficieze de el.
Nu există nicio altă cale.
Trebuie introdus un sistem de impozitare progresivă.
Cu cât aveți mai mult, cu atât trebuie să plătiți mai mult.
Impozitați pe fiecare după capacitatea sa și dați fiecăruia după nevoia sa.
De exemplu, școlile și spitalele ar trebui să fie accesibile gratuit pentru persoanele
dezavantajate din punct de vedere financiar.
Le-a ținut o predică lungă despre idealuri frumoase și a încheiat cu cuvintele Și vă rog să nu uitați că îmi datorați bani.
Ați împrumutat-o de mult timp.
Vă pot ajuta suspendând rambursarea, dar cel puțin trebuie să îmi plătiți dobânda.
Nimeni nu a pus la îndoială filosofia lui Fabian.
Guvernul a introdus de fapt un impozit progresiv pe venit.
Cu cât cineva câștiga mai mult, cu atât mai mare era procentul după care era impozitat.
Nimănui nu-i plăcea impozitul pe venit, dar toată lumea îl plătea pentru că altfel ar fi ajuns la închisoare.
Comercianții au fost din nou obligați să crească prețurile.
Și din nou, angajații au cerut salarii mai mari.
Ca urmare, mulți antreprenori au fost nevoiți să înlocuiască o parte din forța lor de muncă cu mașini sau au dat faliment.
Desigur, acest lucru a agravat șomajul, determinând guvernul să introducă noi modele de asistență socială și ajutoare de șomaj.
Guvernul a introdus tarife, subvenții și alte măsuri de protecție pentru a salva diverse
industrii de la colaps și pentru a salva locuri de muncă.
Ici și colo, oamenii au început să se întrebe dacă scopul producției era de fapt acela de a
fabrica bunuri sau doar de a oferi locuri de muncă.
Pe măsură ce situația a continuat să se deterioreze, guvernul a încercat să mențină o anumită stabilitate prin controlul
salariilor și al prețurilor și prin reglementări complexe.
Autoritățile fiscale urmau să fie consolidate prin intermediul TVA și al tuturor tipurilor de taxe.
Cineva a descoperit odată că o pâine era împovărată cu peste 50 de taxe diferite în drumul său de la combină la gospodină.
Acum a venit vremea experților, care uneori ajungeau chiar în cabinet, dar care de cele mai multe ori se
întruneau în comisii opace și nu puteau decât să prezinte an de an documente fără sens.
În cel mai bun caz, acestea au recomandat o restructurare suplimentară a sistemului fiscal.
Cu toate acestea, valoarea totală a impozitelor și taxelor a continuat să crească constant.
Fabian i-a cerut neîncetat interesul.
Acest element a absorbit o parte din ce în ce mai mare din veniturile fiscale.
Aceasta a dat naștere unei forme complet noi de politică, și anume politica de partid.
Oamenii se certau între ei cu privire la partidul care putea rezolva cel mai bine problemele.
Oamenii discutau despre personalități și ideologii, își puneau etichete unii altora și făceau mare
tam-tam în legătură cu totul, mai puțin cu problema reală.
O disperare tăcută s-a răspândit printre organele de conducere.
În cele din urmă, s-a ajuns la punctul în care, într-un oraș, valoarea dobânzii datorate depășea valoarea venitului obținut.
Valoarea dobânzilor neplătite a crescut în întreaga țară, iar acum se percepeau dobânzi și pentru
dobânzile întârziate, așa-numitele dobânzi compuse.
Acest lucru i-a permis lui Fabian și acoliților săi să preia treptat bogăția concretă a țării, fie prin
transferul de proprietate, fie prin creșterea controlului în consiliile de supraveghere.
Dar controlul nu era încă atotcuprinzător.
Aliații secreți știau că vor fi în siguranță în șa numai atunci când vor avea fiecare persoană perfect sub controlul lor.
Peste tot era lipsă de bani.
Mulți oameni erau șomeri și săraci.
Sistemele sociale nu puteau avea grijă de toată lumea, așa că oamenii s-au revoltat treptat.
Fabian a convins guvernul să omoare doi iepuri dintr-o lovitură.
În primul rând, războiul este cel mai bun mod de a uni oamenii în lupta împotriva unui inamic extern comun.
În al doilea rând, aceasta este și cea mai bună modalitate de rambursare a datoriei publice
interne, și anume exploatarea altor țări după victorie.
Pentru a pune în funcțiune mașinăria de război, Fabian a construit fabrici, a dat bani proprietarilor acestora pentru a
fabrica bombe, a împrumutat bani armatei și, în cele din urmă, a acordat victimelor împrumuturi
cu dobândă ridicată pentru reconstrucția extinsă.
Aceasta a fost urmată de alte împrumuturi generoase în cadrul rubricii de dezvoltare economică.
Acest sistem, cu toate efectele sale, a avut un succes atât de mare încât multe țări din lume nu numai că aveau
brusc datorii externe, în special către Fabian, dar erau și implicate în războaie de un fel sau altul.
Fabian s-a asigurat că există întotdeauna un echilibru al puterii, astfel încât orice țară să poată fi
forțată să intre în război împotriva oricărei alte țări.
Acest lucru i se părea potrivit lui Fabian, de exemplu, atunci când o țară ignora propunerile lui Fabian, nu
reușea să își ramburseze datoriile sau dorea să introducă un nou sistem monetar independent de Fabian.
Fabian a finanțat întotdeauna țara atacată, de obicei prin oameni de front, organizații de front sau servicii secrete,
astfel încât războiul să dureze cât mai mult posibil și să se poată câștiga cât mai mult din reconstrucție.
Și apoi și-a rambursat împrumuturile prin jefuirea infrastructurii și a resurselor naturale ale țării cucerite.
Majoritatea concetățenilor care se revoltau împotriva sistemului insidios puteau fi reduși la tăcere punându-i
sub presiune economică sau pur și simplu ridiculizându-i.
În acest scop, Fabian și acoliții săi au cumpărat majoritatea ziarelor, televiziunilor și
posturilor de radio și au numit directori aleși manual.
Mulți dintre acești operatori media au încercat cu adevărat să facă lumea un loc mai bun, dar
nu și-au dat seama deloc cum sunt exploatați.
Soluțiile pe care le-au propagat au abordat doar simptomele, fără a aborda cauza principală a problemei.
Erau diverse ziare și reviste.
Unele pentru aripa stângă, altele pentru dreapta, altele pentru centrul liberal, precum și
reviste pentru muncitori, altele pentru antreprenori.
Aveai voie să citești și să scrii ce doreai, dar numai atâta timp cât nu încercai să ajungi la esența problemei reale.
Marele plan al lui Fabian era pe cale să fie finalizat.
Întreaga țară, și nu doar țara aceasta, îi era foarte îndatorată.
Prin intermediul sistemului educațional și al mass-mediei, el nu numai că a dominat mințile oamenilor, dar chiar și mințile lor.
Ceea ce gândea și credea populația era în cele din urmă în întregime în mâinile lui Fabian.
Dacă o singură persoană are mult mai mulți bani decât ar putea cheltui vreodată pentru plăcerea sa
privată, ce plăcere specială mai poate obține din lume?
Pentru autoproclamata elită, există un răspuns clar la această întrebare.
Puterea.
Puterea goală, neîngrădită asupra altor oameni.
Idealiștii au fost plasați foarte abil în mass-media și în politică și au fost astfel dezamorsați.
Dar a găsit adevărații obsedați ai controlului, cu acea mentalitate specială de conducător pe care Fabian o
căuta în dependenții de putere ai dinastiilor financiare.
Majoritatea foștilor aurari dezvoltaseră o astfel de mentalitate.
Bogăția lor excesivă nu îi mai satisfăcea.
Ei căutau emoția unei noi provocări.
Puterea asupra maselor era jocul suprem.
Acești oameni credeau că sunt superiori tuturor celorlalți.
A conduce este dreptul și datoria noastră.
Masele nu știu ce este bine pentru ele.
Trebuie să îi aduni și să îi dirijezi.
Noi, pe de altă parte, am fost născuți pentru a conduce.
Fabian și acoliții săi controlau numeroase bănci din oraș și din provincie.
Poate că au fost companii private cu proprietari diferiți, dar în ciuda concurenței aparente, au lucrat în strânsă colaborare.
O bancă centrală a fost înființată cu binecuvântarea statului, iar fundația sa nu se baza nici măcar pe propriul capital.
Nu, și în acest caz, crearea de bani s-a bazat pe faptul că depozitele de economii ale populației au fost debitate.
Datorii oriunde te uiți.
Pentru lumea exterioară, acest centru de rezervă dădea impresia că reglementează în mod serios masa
monetară și că îndeplinește cumva o funcție guvernamentală.
Dar, în mod ciudat, consiliul de administrație al acestei bănci centrale nu a inclus niciodată un
reprezentant ales al guvernului sau un înalt funcționar public.
Guvernul nu se mai împrumuta direct de la Fabian, ci putea apela la banca centrală, cu veniturile
fiscale de anul viitor drept garanție pentru împrumuturi.
Acest lucru era în conformitate cu planul lui Fabian, care era de a deturna suspiciunile de la propria
persoană și de a promova o procedură guvernamentală.
În fundal, desigur, ținea toate sforile în mână.
Controlul indirect al lui Fabian asupra afacerilor guvernamentale a fost atât de perfect, încât acesta s-a lăudat odată.
"Dacă eu controlez banii unei națiuni, atunci nu-mi pasă cine face legile."
Nu conta ce partid era la putere, deoarece Fabian controla banii, finanțele, sângele națiunii.
Guvernul a primit banii, dar s-a perceput dobândă pentru fiecare împrumut suplimentar.
Sume din ce în ce mai mari de bani au intrat în tot felul de beneficii sociale, iar guvernul abia reușea să
plătească dobânda, darămite să ramburseze datoria principală.
Din când în când, cineva întreba: "Dacă banii sunt un sistem creat de om, atunci cu siguranță pot fi
adaptați la nevoile oamenilor, astfel încât să servească oamenii în loc să-i domine, nu-i așa?"
Dar oamenii de acest calibru erau din ce în ce mai rari, iar vocile lor erau înecate de zgomotul infernal cauzat de
eterna căutare a celor cinci taleri lipsă pentru dobândă.
Guvernele și, odată cu ele, culorile partidelor au venit și au plecat.
Negru, roșu, galben, verde, dar principiul a rămas același.
Indiferent de guvernul aflat la putere, obiectivul final al lui Fabian se apropia tot mai mult, an după an.
Legile oamenilor erau irelevante.
Au fost impozitați până la saturație.
Solvabilitatea lor era pe sfârșite.
Acum era momentul potrivit pentru ultima mișcare importantă a lui Fabian.
Zece la sută din toți banii erau încă în circulație sub formă de monede și bancnote.
Cu bani în buzunare, oamenii aveau încă un anumit control asupra propriei vieți.
Acest ultim bastion al libertății personale de acțiune trebuia eliminat fără să trezească suspiciuni.
S-ar putea argumenta că a fost o problemă de securitate.
Cecurile nu erau acceptate în afara comunității proprii a societății.
Oamenii nu doreau să poarte cu ei numerar atunci când călătoreau.
Prin urmare, o soluție mai convenabilă a fost foarte binevenită în acest domeniu.
Desigur, Fabian a avut din nou ideea corectă.
Organizația sa a eliberat tuturor un card de plastic cu numele titularului, o fotografie și un număr de identificare.
Tot ce trebuia să faceți era să prezentați acest card la cumpărături.
Comercianții contactau computerul central și verificau creditul, după care clientul putea face
cumpărături după bunul său plac până la o anumită sumă.
Cardul de credit a devenit și mai atractiv pentru client prin faptul că nu se percepe
dobândă la rambursările de la sfârșitul lunii.
Oamenii de afaceri, pe de altă parte, aveau cheltuieli mult mai mari, care, la rândul lor, trebuiau adăugate la
prețul produselor finite și astfel transferate clientului.
Fabian și colegii săi se bucurau de o reputație din ce în ce mai excelentă.
De fapt, erau considerați piloni ai societății.
Declarațiile sale privind problemele financiare și economice au fost acceptate aproape ca o dogmă religioasă.
Numeroase întreprinderi mici s-au prăbușit sub povara tot mai mare a impozitelor și taxelor.
Au fost introduse autorizații și permise speciale pentru tot felul de tehnici și proceduri, astfel încât întreprinderile
rămase abia își puteau menține capul deasupra apei.
Fabian deținea sau controla toate companiile importante, fiecare cu sute de filiale.
Concurența dintre aceste mari companii a fost o pură prefăcătorie.
În cele din urmă, toți concurenții au fost eliminați de pe piață.
Instalatorii, mecanicii auto, electricienii și majoritatea depozitelor manuale și a
întreprinderilor mici au avut aceeași soartă.
Acestea au fost înghițite de marile corporații ale lui Fabian, care erau toate protejate de guvern.
Fabian s-a pronunțat apoi în favoarea abolirii definitive a monedelor și a banilor de hârtie.
Astfel încât nu ar mai putea exista nicio companie sau persoană care să se descurce fără carduri
de credit și fără sistemul informatic omniprezent.
În cazul în care cineva își pierde cardul de credit, planul lui Fabian era să tatueze cu forța numărul de identificare pe
mâna fiecărui cetățean, astfel încât acesta să poată fi citit sub o lumină specială și transmis către un computer.
Deoarece fără o astfel de dovadă a identității, nimeni nu ar putea cumpăra sau vinde nimic.
Fiecare computer va fi conectat la un computer central gigantic în care vor fi stocate toate
informațiile despre fiecare persoană în parte.
Deci Fabian ar ști totul despre toată lumea.
Odată realizat acest lucru, el va avea control total asupra tuturor oamenilor din țară și,
mai mult, asupra tuturor oamenilor din lume.
Există deja soluții și căi posibile de ieșire din încurcătură.
Dorim să mulțumim tuturor celor care au contribuit la succesul acestui film: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de