Hromadné kopírovanie tohto DVD je výslovne žiaduce; čo najväčšie rozšírenie je deklarovaným
cieľom vydavateľov. S pozdravom, Neue Impulse e.V.
Nasledujúci film ukazuje skutočný vývoj našich peňazí a chyby v peňažnom systéme
Všetky podobnosti so skutočnými udalosťami a osobami nie sú náhodné ani neúmyselné.
Neue Impulse e.V. ukazuje
s láskavou podporou secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
produkcia Michaela Kenta
Príbeh o zlatníkovi Fabiánovi
Prečo všade chýbajú peniaze
Dajte mi svet plus 5 % alebo
na základe textu Larryho Hannigana
Kresby Ralf Alex Fichtner
Prednášajúci Kai Taschner
Réžia a animácia: Christoph Lehmann
Fabian bol vnútorne vzrušený, keď si nacvičoval prejav, ktorý mal na druhý deň predniesť pred veľkým davom.
Vždy túžil po moci a prestíži.
Teraz sa mu jeho sen čoskoro splní.
Fabian bol remeselník, ktorý pracoval so zlatom a striebrom, vyrábal šperky a ozdoby, ale už sa mu
nepáčilo, že si musí zarábať na živobytie prácou.
Hľadal príťažlivosť nezvyčajného, výzvu.
A teraz sa mal jeho veľký plán uskutočniť.
Po celé generácie bola priama výmena tovaru bežným spôsobom obchodovania.
Tí, ktorí museli živiť rodinu, zvládali túto úlohu buď úplne sami pestovaním plodín a chovom
dobytka, alebo sa špecializovali na určité remeslo.
Prebytok z vlastnej produkcie sa vymieňal za prebytok iných.
Trhové námestie bolo živým centrom spoločenského života.
Napriek prachu a hluku sa pestrý ruch tešil všeobecnej obľube, pretože bolo vždy čo nové a zaujímavé počuť.
Zdá sa však, že v poslednom čase sa zvýšili trenice a spory.
Prečo na to plytvať toľkými slovami?
Bolo načase vytvoriť lepší systém.
Doteraz boli ľudia zvyčajne v dobrej nálade a užívali si plody svojej práce.
Forma vlády bola veľmi jednoduchá.
V každej obci bola zvolená občianska rada, ktorej úlohou bolo zabezpečiť a garantovať slobody a práva jednotlivca.
Nikto nesmel byť nútený robiť niečo proti svojej vôli, či už na podnet jednotlivca alebo skupiny.
To bol jediný cieľ vlády a každý zvolený starosta bol ochotne podporovaný svojou obcou.
Trhový deň však priniesol niekoľko problémov, ktoré sa nedali ľahko vyriešiť.
Akú hodnotu mal nôž?
Malo by sa zaň platiť jedným alebo dvoma košmi kukurice?
Mala krava väčšiu cenu ako voz?
Kde bola referenčná hodnota?
Nikto si nevie predstaviť lepší systém.
Fabian povedal ľuďom, že mám riešenie našich problémov s výmenným obchodom.
Všetci občania boli pozvaní na veľké zhromaždenie.
Na námestí sa zhromaždil obrovský dav ľudí.
Fabian vysvetlil svoj nový systém, ktorý nazval peniaze.
Keďže to znelo veľmi sľubne, ľudia sa ho zvedavo pýtali, ako sa riešil prechod na euro.
Zlato, ktoré bežne používam na výrobu šperkov, je veľmi vzácny kov, povedal.
Nehrdzavie, nemení farbu a má neobmedzenú trvanlivosť.
Vyrobím teda niekoľko mincí zo zlata a každú mincu nazvem toliarom.
Vysvetlil poslucháčom, že hodnota toliarov sa čoskoro stabilizuje a že používanie peňazí ako prostriedku
výmeny bude oveľa praktickejšie ako priama výmena tovaru.
Jeden z členov Občianskej rady poznamenal, že niektorí ľudia by mohli zlato ľahko ťažiť sami a vyrábať z neho mince.
Fabian už mal odpoveď.
To by bolo nesprávne.
Samozrejme, ako platidlo sú akceptované len mince schválené vládou.
Na zabezpečenie je vyrazená pečať.
Publikum to považovalo za celkom pravdepodobné a navrhlo, aby každý na začiatku dostal rovnaký počet mincí.
Sviečkár sa však zamiešal: "Mám právo na väčšinu toliarov, pretože všetci používajú moje sviečky.
V žiadnom prípade, kričal jeden z farmárov, pretože bez jedla by všetci hladovali.
Väčšinu talárov by určite mali dostať poľnohospodári.
To spočiatku viedlo k všeobecnej hádke.
Fabian nechal ľudí, aby sa chvíľu hádali, a nakoniec prišiel s úžasným riešením.
Keďže sa nemôžete dohodnúť, navrhujem, aby ste najprv získali odo mňa všetok Taler, ktorý potrebujete.
Teoreticky nie je stanovená horná hranica, ale musíte byť samozrejme schopní mi túto sumu splatiť.
Čím viac talárov odo mňa dostanete, tým viac budete musieť po roku vrátiť.
Dobre, povedali spoluobčania, a čo z toho máte vy?
Pretože vám poskytujem službu, vysvetlil Fabian, a to dodávku peňazí, mám nárok na odmenu.
Povedzme, že za každých 100 toliarov, ktoré vám dám, dostanem späť 100 plus 5 toliarov za každý rok dlhu.
Týchto 5 toliarov navyše je môj poplatok za pôžičku a tento poplatok za pôžičku chceme nazývať úrok.
Zdalo sa, že iná cesta neexistuje a 5 % sa zdá byť skromným dopytom.
Príďte budúci piatok a začneme.
Fabian nestrácal čas a niekoľko nasledujúcich dní a nocí strávil výrobou mincí.
O týždeň neskôr stáli ľudia pred jeho obchodom v rade.
Po kontrole a schválení mincí občianskou radou si prví občania požičali svoje prvé toliare.
Niektorí chceli spočiatku len niekoľko toliarov, aby si vyskúšali neznámy systém.
Nový prostriedok výmeny sa čoskoro stal takým populárnym, že sa hodnota všetkého začala
oceňovať v zlatých minciach alebo toliaroch.
Táto alokácia hodnoty predstavovala cenu výrobku a cena sa odvíjala najmä od práce vynaloženej na jeho výrobu.
Ak sa vyžadovalo veľa práce, požadovala sa vysoká cena.
Avšak veci, ktoré sa dali vyrobiť takmer bez námahy, boli lacné.
V jednom z miest krajiny žil muž menom Alban.
Bol jediným hodinárom.
Jeho zákazníci boli ochotní zaplatiť za jeho hodinky vysokú cenu.
Potom však prišiel iný muž, ktorý tiež vyrábal hodinky a ponúkal ich za nižšiu cenu, aby zvýšil svoj predaj.
Alban bol nútený znížiť ceny, aby neprišiel o všetkých zákazníkov v prospech lacnejších konkurentov.
Ceny sa čoskoro vyrovnali na zákaznícky prijateľnej úrovni, pretože obaja výrobcovia hodiniek sa snažili
poskytovať čo najlepšiu kvalitu za čo najnižšiu cenu.
Bola to skutočná a čestná voľná súťaž.
Rovnaký princíp sa čoskoro uplatnil vo všetkých odvetviach.
Stavebníctvo, doprava, poľnohospodárstvo, dokonca aj účtovníci a všetky ostatné profesie.
Zákazníci mali možnosť slobodného výberu a rozhodli sa pre najlepšiu ponuku podľa vlastného uváženia.
Neexistovali žiadne umelé ochranné opatrenia, ako sú úľavy alebo clá, ktoré by bránili iným ľuďom vstúpiť do podnikania.
Životná úroveň sa zvýšila a nakoniec sa všetci čudovali, ako bolo možné žiť pred zavedením peňazí.
Na konci roka Fabian navštívil všetkých ľudí, ktorí mu dlhovali peniaze.
Niektorí teraz vlastnili viac, ako si požičali, ale to zároveň znamenalo, že iní mali menej,
pretože do obehu sa dostal len určitý počet mincí.
Každý, kto dosiahol prebytok, vrátil 100 toliarov plus 5 toliarov úroku, ale často si musel
peniaze opäť požičať, aby mohol pokračovať v podnikaní.
Všetci ostatní si prvýkrát uvedomili, že sú zadlžení.
Predtým, ako im Fabian opäť požičal peniaze, založil majetok týchto ľudí, aby zabezpečil svoje pohľadávky.
Teraz boli dlžníci nielen zadlžení, ale zastavili aj svoje domy, a tak sa rýchlo vydali hľadať chýbajúcich
5 toliarov, ktoré bolo tak neuveriteľne ťažké nájsť.
Nikto si neuvedomoval, že spoločnosť ako celok sa z tejto dlhovej pasce nikdy nedostane, pretože aj keby sa splatili
všetky pôvodne vyrobené a do obehu uvedené toliare, stále by na každých 100 toliarov chýbalo 5 toliarov úrokov ročne.
Nikto okrem Fabiana si neuvedomil, že úroky nikdy nebudú môcť byť vyplatené, pretože dodatočný
počet požadovaných mincí nebol nikdy vyrobený.
Bolo absolútne nevyhnutné, aby sa niektorí ľudia čoskoro ocitli v platobnej neschopnosti.
V zadnej časti svojej dielne mal Fabian trezor, kde si zákazníci radi nechávali do úschovy svoje mince.
Účtoval si malý poplatok v závislosti od sumy peňazí a dĺžky uskladnenia.
Majiteľ dostal potvrdenia o zaplatení záloh.
Pri veľkých nákupoch bolo zdĺhavé nosiť so sebou množstvo zlatých mincí, a tak sa postupne stalo zvykom platiť
namiesto mincí jednou alebo viacerými Fabiánovými účtenkami, ktoré zodpovedali hodnote zakúpeného tovaru.
Majitelia obchodov prijímali účtenky ako dôveryhodný platobný prostriedok, pretože ich mohli
kedykoľvek odniesť Fabiánovi a dostať za ne zlaté mince.
Účtenky putovali z ruky do ruky bez toho, aby sa muselo premiestňovať samotné zlato.
Na Fabiánove príjmy sa spoliehali rovnako ako na samotné zlaté mince.
Fabián si čoskoro uvedomil, že zlaté mince si v skutočnosti takmer nikto neprišiel vyzdvihnúť.
A tak si pomyslel: "Teraz mám toľko zlata a stále sa živím v pote tváre ako remeselník.
To je nezmysel.
Veď desiatky ľudí by mi platili úroky, keby mohli používať zlato, ktoré sa tu len tak
povaľuje a o ktoré sa málokedy niekto prihlási.
Povedal si, že má pravdu, zlato mi nepatrí, ale je v mojom vlastníctve, a to je všetko, na čom záleží.
Prečo by som mal stále vyrábať mince, keď môžem použiť niektoré mince z môjho trezoru?
Začal teda požičiavať zlaté mince, ktoré už mal uložené.
Najprv len trochu a veľmi opatrne, ale postupne čoraz odvážnejšie.
Jedného dňa dostal Fabian žiadosť o veľkú pôžičku.
Navrhol zákazníkovi, prečo si neotvoríme účet na vaše meno namiesto toho, aby sme vám všetky mince prevážali.
Jednoducho vám vystavím príslušný počet potvrdení.
Dlžník súhlasil a odišiel s kopou potvrdení.
Získal značnú pôžičku a zlato zostalo v trezore.
Keď zákazník odišiel, Fabian sa usmieval, pretože sa mu podarilo zjesť koláč a ešte si ho aj nechať.
Mohol požičať zlato a stále ho držať vo svojom vlastníctve.
Priatelia, známi a cudzí ľudia, dokonca aj nepriatelia, potrebovali peniaze na svoje podnikanie a
pokiaľ mohli poskytnúť zábezpeku, neexistoval žiadny limit na sumu peňazí, ktorú mohli požičať.
Fabian dokázal požičať niekoľkonásobok sumy peňazí uložených vo svojom trezore, ktorého ani nebol
vlastníkom, a to len vďaka vystaveniu potvrdení.
A všetko bolo v poriadku, kým skutoční majitelia nepožadovali svoje zlato späť a kým sa zachovala dôvera ľudí.
Vo veľkej účtovnej knihe viedol presné záznamy o debetoch a kreditoch jednotlivých zákazníkov.
Požičiavanie peňazí sa ukázalo ako mimoriadne výnosný obchod.
Fabiánovo spoločenské postavenie stúpalo takmer rovnako rýchlo ako jeho bohatstvo.
Teraz bol dôležitým mužom, ku ktorému vzhliadali.
Vo finančných záležitostiach bolo jeho slovo takmer zjavením.
O jeho obchodné praktiky sa začali zaujímať zlatníci z iných miest a jedného dňa ho spoločne navštívili.
Zoznámil ich so svojimi metódami, ale dôrazne zdôraznil, že základným predpokladom je utajenie.
Ak by sa toto sprisahanie odhalilo, celý systém by sa zrútil ako domček z kariet.
Preto sa rozhodli založiť tajnú spoločnosť.
Každý zlatník sa vrátil do svojho mesta a začal organizovať svoj vlastný obchod s požičiavaním peňazí podľa Fabiánových pokynov.
Medzitým boli Fabiánove účtenky akceptované rovnako ako jeho zlaté mince a často boli uložené v trezore rovnako ako mince.
Ak chcel obchodník poslať určitú platbu inému obchodníkovi za dodávku tovaru, jednoducho napísal krátky pokyn Fabianovi,
aby previedol peniaze z jeho účtu na účet druhého obchodníka.
Fabian dokázal vykonať potrebné zmeny v účtoch v priebehu niekoľkých minút.
Tento nový systém sa stal tiež veľmi populárnym.
Písomné príkazy na takéto bezhotovostné platby boli známe ako šeky.
Na ďalšom tajnom stretnutí Fabian odhalil svojim zlatníkom nový plán.
Na druhý deň zvolali stretnutie všetkých guvernérov, ktorí mali na starosti jednotlivé časti krajiny.
Fabian pôsobil ako hovorca. "Účtenky, ktoré vydávame, sú veľmi obľúbené, ale občas sa stáva, že ich falšovatelia skopírujú.
Musíme to ukončiť."
Znepokojení guvernéri sa pýtali, čo s tým môžu urobiť.
Fabian mal, samozrejme, pripravenú odpoveď. "Navrhujem, aby sa vláda v budúcnosti ujala úlohy tlačiť nové účtenky so zložitými
vzormi na špeciálnom papieri, ktoré budeme nazývať bankovky.
My, zlatníci, sme radi, že môžeme pokryť náklady na tlač, pretože nám to ušetrí obrovské
množstvo času potrebného na vydávanie potvrdení."
Guvernéri nemali ďalšie námietky, pretože bolo samozrejme potrebné chrániť obyvateľstvo pred
podvodníkmi a tlač bankoviek bola rozumným riešením.
"A potom ešte niečo," povedal Fabian, "niektorí ľudia sa vydali medzi zlatokopov a vyrábajú si vlastné zlaté mince.
Navrhujem, aby bol prijatý zákon, podľa ktorého sa všetky zlaté nugety budú odovzdávať vo
forme mincí a bankoviek za primeranú odmenu."
Aj tento návrh bol prijatý a vláda vytlačila veľké množstvo nových bankoviek.
Na každej bankovke bolo určité slovo.
Jeden toliare, päť toliarov, desať toliarov atď.
Zlatníci zaplatili malé náklady na tlač.
Keďže bolo oveľa jednoduchšie nosiť so sebou bankovky, bolo ľahké presvedčiť obyvateľstvo.
Napriek ich popularite sa však nové bankovky a mince používali len na približne desať percent všetkých transakcií.
Štatistiky ukázali, že 90 % všetkých platobných transakcií sa uskutočnilo šekom a bankovým prevodom.
Fabian teraz spustil ďalšiu fázu svojho plánu.
Doteraz mu zákazníci platili malý poplatok za to, že ich peniaze budú v bezpečí.
Aby sa však do trezoru dostalo viac peňazí, Fabian ponúkol sporiteľom trojpercentný úrok z vkladov.
Väčšina ľudí verila, že dosiahne len dvojpercentný zisk, pretože bol známy tým, že požičiaval ich peniaze na päťpercentný úrok.
Mimochodom, ľudia vôbec neboli ochotní spochybňovať Fabianove metódy, pretože získať trojpercentný úrok
bolo oveľa lepšie, ako si priplácať za skladovanie.
Vďaka veľkému počtu sporiteľov rýchlo rástol majetok pod správou spoločnosti Fabian.
A opäť požičal oveľa väčšie sumy, ako boli v skutočnosti v trezore vo forme bankoviek a mincí.
Za každých 100 toliarov v hotovosti v trezore požičal dlžníkom 200, 300 alebo 400 toliarov, niekedy dokonca až 900 toliarov.
Musel len zabezpečiť, aby pomer deväť ku jednej nebol nikdy prekročený, pretože v priemere každý desiaty
zákazník chcel, aby mu bol zostatok vyplatený v hotovosti.
Napriek tomu si Fabian mohol nárokovať celých 45 toliarov úrokov z 900 toliarov knižných
peňazí, ktoré požičal prostredníctvom vlastných šekov.
To znamená päť percent z 900 toliarov.
A Fabian si ponechal 45 toliarov v úroku.
Ostatní zlatníci urobili to isté.
Všetci vytvorili peniaze z ničoho.
Jednoducho plniacim perom a k tomu si účtovali úroky.
Samozrejme, že peniaze nerazili sami, ale vláda tlačila bankovky alebo razila mince, ktoré potom zlatníci rozdávali ľuďom.
Fabian hradil len náklady na tlač.
Napriek tomu pri poskytovaní pôžičiek vytvárali peniaze z ničoho a účtovali si za ne aj úroky.
Väčšina ľudí verila, že vláda sa stará o peňažnú zásobu.
Taktiež verili, že Fabian vždy požičiava len tie peniaze, ktoré si u neho iní uložili ako úspory.
Jediné, čo je zvláštne, je to, že nikomu sa nikdy neznížil vklad úspor, keď sa peniaze požičali inde.
Ak by sa všetci pokúsili vybrať zostatok na účte naraz, podvod by bol odhalený.
Jedného dňa za Fabianom prišiel rozvážny obchodník.
Tvrdenie o úrokoch je podľa neho nesprávne.
Zakaždým, keď požičajú 100 toliarov, požadujú za to 105 toliarov.
Dodatočných 5 toliarov sa nikdy nedá zaplatiť, pretože neexistujú.
Poľnohospodári vyrábajú potraviny, priemysel vyrába tovar a tak ďalej, ale len oni vyrábajú peniaze.
Predpokladajme, že v celej krajine sú len dvaja podnikatelia, ktorí pôsobia ako zamestnávatelia pre všetkých ostatných.
Každý z nich si požičia 100 toliarov.
Platíme 90 toliarov na mzdy a výdavky a počítame so ziskom 10 toliarov, ktorý ide do našich vlastných vreciek.
Celková kúpna sila by potom bola 90 plus 10 toliarov krát 2, t. j. 200 toliarov.
Ale aby sme im mohli zaplatiť, museli by sme predať všetky naše výrobky za 210 toliarov.
Ak sa jednému z nás skutočne podarí predať celú zásobu tovaru za 105 toliarov, druhý môže zarobiť maximálne 95 toliarov.
Okrem toho nebude môcť predať časť svojho tovaru, pretože mu nezostanú peniaze na jeho nákup.
Stále im bude dlhovať 10 toliarov a môže im ich splatiť len tak, že si požičia ďalšie peniaze.
Systém je preto nemožný.
Muž pokračoval.
Zrejme mali dať do obehu 105 toliarov, 100 pre mňa a 5 na vlastnú spotrebu.
Potom by bolo v obehu 105 toliarov a dlh by sa mohol splatiť.
Fabian mlčky počúval a napokon odpovedal.
Ekonomika je veľmi komplikovaná oblasť, moja drahá.
Tento problém si vyžaduje dlhoročné štúdium.
Týmto záležitostiam budem venovať náležitú pozornosť, zatiaľ čo vy sa, prosím, venujte svojim.
Musíte pracovať efektívnejšie, zvýšiť výrobu, znížiť náklady a stať sa lepším podnikateľom.
Rád vám kedykoľvek pomôžem.
Návštevník sa nespokojne vydal na cestu.
Niečo tu nebolo v poriadku.
Vo Fabianových metódach bolo niečo zásadne nesprávne.
A šikovne sa vyhýbal otázkam.
Fabian bol však všeobecne považovaný za odborníka a akékoľvek námietky by boli zbytočné.
Zdalo sa, že ekonomika prekvitá a krajina zažíva obrovský vzostup.
Na pokrytie úrokov z požičaných peňazí museli obchodníci zvýšiť svoje ceny.
Zamestnanci sa potom sťažovali, že ich mzdy sú príliš nízke.
Zamestnávatelia však nechceli platiť vyššie mzdy.
Odvolávali sa na riziko bankrotu.
Poľnohospodári nedostávali za svoju produkciu riadne zaplatené.
A mnohé ženy v domácnosti sa sťažovali na príliš drahé jedlo.
Nakoniec vypukli štrajky.
Doteraz neznámy jav.
Čoraz viac ľudí bolo postihnutých chudobou.
A dokonca ani priatelia či príbuzní nemali prostriedky, aby im pomohli.
Na skutočné bohatstvo krajiny sa do veľkej miery zabudlo.
Úrodná pôda, rozsiahle lesy, nerastné suroviny a hospodárske zvieratá.
Všetko sa točilo okolo peňazí.
Toto zdanlivo najvyššie dobro, ktorého bol vždy nedostatok.
Nikto však tento systém nespochybnil.
Verilo sa, že vláda má všetky tieto mechanizmy pod kontrolou.
Niekoľko ľudí dokázalo spojiť svoje prebytky a založiť bezplatné úverové alebo finančné inštitúcie.
To by mohlo priniesť úrok 6 % alebo viac, čo jasne prevyšovalo Fabianovu ponuku úroku 3 %.
Tieto slobodné spoločnosti však mohli požičiavať len peniaze, ktoré boli skutočne ich majetkom.
Na rozdiel od Fabiána neboli obdarení zvláštnou mocou vytvárať peniaze zo vzduchu
jednoduchým zapisovaním do kníh plniacim perom.
Tieto nezávislé finančné inštitúcie dráždili Fabiana a jeho kumpánov.
Preto si rýchlo založili vlastnú.
Väčšina konkurencie bola vykúpená skôr, ako stihla rozkvitnúť.
Vo veľmi krátkom čase sa všetky finančné inštitúcie dostali do ich vlastníctva alebo pod ich kontrolu.
Celková hospodárska situácia sa naďalej zhoršovala.
Zamestnanci si mysleli, že ich šéfovia majú príliš veľký zisk.
Na druhej strane zamestnávatelia považovali svoju pracovnú silu za lenivú a neefektívnu.
Všetci sa navzájom obviňovali.
Guvernéri tiež nedokázali nájsť riešenie.
Okrem toho sa zdalo, že v prvom rade treba vyriešiť problém chudoby.
Zaviedli sa sociálne programy a každý obyvateľ bol zo zákona povinný platiť príspevky.
To zase rozzúrilo občanov, ktorí sa stále držali staromódnej myšlienky, že susedia by si mali v núdzi pomáhať dobrovoľne.
Tieto poplatky nie sú ničím iným ako legalizovanou lúpežou, tvrdia ľudia.
Všetko, čo sa jednotlivcovi vezme proti jeho vôli, a to na akýkoľvek účel, sa rovná krádeži.
Všetci sa však cítili bezmocní a obávali sa trestu väzenia, ktorý im hrozil za nezaplatenie daní a cla.
Hoci sociálne programy poskytli krátkodobú pomoc, nedokázali vyriešiť problémy.
Naopak, čoskoro sa vrátili vo väčšom počte a s nimi aj potreba ďalších peňazí.
Sociálne výdavky dosiahli závratnú výšku a nákladný administratívny aparát sa tiež vymkol spod kontroly.
Väčšina členov vlády boli slušní ľudia s poctivými referenciami.
Nechceli zaťažovať svojich spoluobčanov ďalšími nákladmi.
Preto sa rozhodnú pre poslednú možnosť - požičať si chýbajúce peniaze od Fabiana a jeho kumpánov.
Nemali však predstavu, ako tieto dlhopisy niekedy splatia.
Rodičia si už nemohli dovoliť platiť učiteľov svojich detí.
Už si nemohli dovoliť ani lekárov.
Dokonca aj dopravné spoločnosti skrachovali.
Jednoducho už neboli peniaze.
Postupne bola vláda nútená prevziať a riadiť všetky tieto funkcie.
Učitelia, lekári a mnohé ďalšie profesijné skupiny sa stali štátnymi zamestnancami a zamestnancami vo verejnom sektore.
Za týchto okolností len niektorí z nich stále pociťovali uspokojenie zo svojej práce.
Dostávali slušné platy, ale stratili svoju nezávislosť a identitu.
Každý bol len kolieskom v obrovskom stroji.
Neexistoval priestor pre osobnú iniciatívu a profesionálne úspechy sa takmer neuznávali.
Mzdy a platy boli prakticky fixné a povýšenie sa udeľovalo len vtedy, keď nadriadený odišiel do dôchodku alebo zomrel.
V zúfalstve sa vládcovia opäť rozhodli požiadať Fabiána o radu.
Mysleli si, že je mimoriadne šikovný a že má vždy najlepšie riešenie finančných problémov.
Vypočul si všetky ich problémy, premýšľal a hovoril.
Mnohí ľudia si nevedia poradiť so svojimi problémami.
Sú odkázaní na to, že niekto iný zasiahne a vyrieši problémy za nich.
Určite všetci súhlasíte s tým, že väčšina ľudí by mala mať právo na šťastie a uspokojenie svojich základných potrieb.
Koniec koncov, reprezentujeme hlavnú zásadu, že všetci ľudia sú si rovní.
Aby sa vytvorila rovnováha, je potrebné odčerpať nadbytočné bohatstvo bohatých a umožniť jeho prílev k chudobným.
Iný spôsob neexistuje.
Je potrebné zaviesť odstupňovaný daňový systém.
Čím viac máte, tým viac musíte zaplatiť.
Zdaňujte každého podľa jeho schopností a dávajte každému podľa jeho potrieb.
Napríklad školy a nemocnice by mali byť finančne znevýhodneným osobám prístupné bezplatne.
Predniesol im dlhé kázanie o vznešených ideáloch a zakončil ho slovami A prosím, nezabudnite, že mi dlhujete peniaze.
Požičiavate si ho už dlhší čas.
Môžem vám vyjsť v ústrety tým, že pozastavím splácanie, ale aj tak mi budete musieť zaplatiť aspoň úroky.
Nikto nespochybňoval Fabianovu filozofiu.
Vláda skutočne zaviedla odstupňovanú daň z príjmu.
Čím viac niekto zarábal, tým vyššie percento sa mu potom zdaňovalo.
Nikomu sa nepáčila daň z príjmu, ale všetci ju platili, pretože inak by išli do väzenia.
Obchodníci boli opäť nútení zvýšiť ceny.
A zamestnanci opäť požadovali vyššie mzdy.
V dôsledku toho museli mnohí podnikatelia nahradiť časť svojej pracovnej sily strojmi alebo skrachovali.
To samozrejme zhoršilo nezamestnanosť a prinútilo vládu zaviesť ďalšie modely sociálnej pomoci a dávok v nezamestnanosti.
Vláda zaviedla clá, dotácie a iné ochranné opatrenia, aby zachránila rôzne priemyselné
odvetvia pred kolapsom a zachovala pracovné miesta.
Tu a tam sa ľudia začali pýtať, či je cieľom výroby skutočne vyrábať tovar, alebo len poskytovať pracovné miesta.
Keďže sa situácia naďalej zhoršovala, vláda sa snažila udržať určitú stabilitu
prostredníctvom kontroly miezd a cien a zložitých nariadení.
Daňové orgány mali byť posilnené prostredníctvom DPH a všetkých druhov poplatkov.
Ktosi raz zistil, že bochník chleba je na ceste od kombajnu k domácnosti zaťažený viac ako 50 rôznymi daňami.
Teraz prišla hodina expertov, ktorí sa niekedy dostali až do vlády, ale väčšinou sa stretávali v neprehľadných výboroch
a mohli rok čo rok predkladať len bezvýznamné dokumenty.
V najlepšom prípade odporučili ďalšiu reštrukturalizáciu daňového systému.
Celková suma daní a odvodov však naďalej neustále rástla.
Fabian sa neúnavne dožadoval svojho záujmu.
Táto položka pohlcovala čoraz väčšiu časť daňových príjmov.
Vznikla tak úplne nová forma politiky, a to stranícka politika.
Ľudia sa medzi sebou hádali o tom, ktorá strana dokáže najlepšie vyriešiť problémy.
Ľudia diskutovali o osobnostiach a ideológiách, hádzali na seba nálepky a robili veľký rozruch
okolo všetkého, len nie okolo skutočného problému.
Medzi riadiacimi orgánmi sa šírilo tiché zúfalstvo.
Nakoniec to dospelo do bodu, keď v jednom meste výška dlžných úrokov prevyšovala výšku dosiahnutých príjmov.
Výška nezaplatených úrokov rástla v celej krajine a teraz sa účtovali aj úroky z omeškania, tzv. zložené úroky.
To umožnilo Fabianovi a jeho kumpánom postupne prevziať konkrétne bohatstvo krajiny, či už prostredníctvom
prevodu vlastníctva alebo zvýšenia kontroly v dozorných radách.
Kontrola však ešte nebola všestranná.
Tajní spojenci vedeli, že v sedle budú v bezpečí len vtedy, keď budú mať každého človeka dokonale pod palcom.
Všade bol nedostatok peňazí.
Mnohí ľudia boli nezamestnaní a chudobní.
Sociálne systémy sa nedokázali postarať o všetkých, a tak sa ľudia postupne začali búriť.
Fabian presvedčil vládu, aby zabila dve muchy jednou ranou.
Po prvé, vojna je najlepší spôsob, ako zjednotiť ľudí v boji proti spoločnému vonkajšiemu nepriateľovi.
A po druhé, je to aj najlepší spôsob, ako splatiť domáci štátny dlh, a to vykorisťovaním iných krajín po víťazstve.
Aby sa vojnová mašinéria rozbehla, Fabian nechal postaviť továrne, ich majiteľom dal peniaze na výrobu bômb,
požičal peniaze armáde a nakoniec poskytol obetiam vysoko úročené pôžičky na rozsiahlu rekonštrukciu.
Nasledovali ďalšie veľkorysé pôžičky pod hlavičkou hospodárskeho rozvoja.
Tento systém bol so všetkými svojimi dôsledkami taký úspešný, že mnohé krajiny sveta mali zrazu nielen
zahraničné dlhy, konkrétne voči Fabiánovi, ale boli aj zapojené do nejakého ozbrojeného konfliktu.
Fabian zabezpečil, aby vždy existovala rovnováha síl, takže každá krajina mohla byť
donútená viesť vojnu proti ktorejkoľvek inej krajine.
Fabianovi sa to zdalo vhodné, napríklad vždy, keď niektorá krajina ignorovala Fabianove návrhy, nesplatila svoje dlhy
alebo chcela zaviesť nový menový systém nezávislý od Fabiana.
Fabián vždy financoval napadnutú krajinu, zvyčajne prostredníctvom nastrčených osôb, nastrčených
organizácií alebo tajných služieb, aby vojna trvala čo najdlhšie a aby sa na obnove dalo čo najviac zarobiť.
A potom si nechal splácať pôžičky drancovaním infraštruktúry a prírodných zdrojov dobytej krajiny.
Väčšinu spoluobčanov, ktorí sa vzbúrili proti zákernému systému, bolo možné umlčať tým, že sa na nich
vyvinul ekonomický tlak alebo sa im jednoducho vysmievali.
S týmto cieľom Fabian a jeho kumpáni skúpili väčšinu novín, televíznych a rozhlasových staníc a
vymenovali vlastnoručne vybraných riadiacich pracovníkov.
Mnohí z týchto mediálnych operátorov sa skutočne snažili urobiť svet lepším, ale vôbec si neuvedomovali, ako ich zneužívajú.
Riešenia, ktoré propagovali, vždy riešili len symptómy bez toho, aby sa zaoberali hlavnou príčinou problému.
Boli tam rôzne noviny a časopisy.
Niektoré pre ľavicu, iné pre pravicu, ďalšie pre liberálny stred, ako aj časopisy pre robotníkov, iné pre podnikateľov.
Mohli ste čítať a písať, čo ste chceli, ale len dovtedy, kým ste sa nesnažili preniknúť k podstate skutočného problému.
Fabiánov veľký plán sa chystal dokončiť.
Celá krajina, a nielen táto, mu bola veľmi zaviazaná.
Prostredníctvom vzdelávacieho systému a masmédií ovládol nielen vedomie ľudí, ale dokonca aj ich myseľ.
To, čo si obyvatelia myslia a čomu veria, bolo nakoniec úplne vo Fabiánových rukách.
Ak má slobodný človek oveľa viac peňazí, ako by mohol kedykoľvek minúť na svoje súkromné
potešenie, akú zvláštnu radosť môže ešte mať zo sveta?
Pre samozvanú elitu je na to jasná odpoveď.
Sila.
Obnažená, nespútaná moc nad inými ľuďmi.
Idealisti boli veľmi šikovne umiestnení v médiách a v politike, a tak boli vlastne zneškodnení.
Skutočných kontrolných šialencov s mentalitou zvláštneho vládcu, ktorých Fabian hľadal, však
našiel v závislých od moci finančných dynastií.
Väčšina bývalých zlatníkov mala takéto zmýšľanie.
Ich nadmerné bohatstvo ich už neuspokojovalo.
Hľadali vzrušenie z novej výzvy.
Moc nad masami bola najvyššou hrou.
Títo ľudia si mysleli, že sú nadradení všetkým ostatným.
Vládnuť je naše právo a povinnosť.
Masy nevedia, čo je pre nich dobré.
Musíte ich zhromaždiť a usmerniť.
Na druhej strane, my sme sa narodili, aby sme vládli.
Fabian a jeho kumpáni ovládali mnohé banky v meste a na vidieku.
Boli to síce súkromné spoločnosti s rôznymi vlastníkmi, ale napriek zjavnej konkurencii úzko spolupracovali.
Centrálna banka bola zriadená s požehnaním štátu a jej základom nebol ani vlastný kapitál.
Nie, aj v tomto prípade bola tvorba peňazí založená na tom, že úspory ľudí boli zaťažené.
Dlh všade, kam sa pozriete.
Pre okolitý svet toto rezervné centrum vytváralo dojem, že seriózne reguluje ponuku peňazí
a nejakým spôsobom stelesňuje funkciu vlády.
Je však zvláštne, že v predstavenstve tejto centrálnej banky nikdy nebol zvolený zástupca vlády alebo vysoký štátny úradník.
Vláda si už nepožičiavala priamo od Fabiana, ale mohla sa obrátiť na centrálnu banku, pričom ako
zábezpeka za pôžičky slúžili daňové príjmy na budúci rok.
To bolo v súlade s Fabianovým plánom, ktorý mal odvrátiť podozrenie od jeho osoby a namiesto toho presadiť postup vlády.
V pozadí, samozrejme, držal všetky struny v ruke.
Fabiánova nepriama kontrola vládnych záležitostí bola taká dokonalá, že sa raz nechal počuť.
"Ak mám pod kontrolou peniaze národa, je mi jedno, kto tvorí zákony."
Nezáležalo na tom, ktorá strana bola pri moci, pretože Fabian ovládal peniaze, financie, životnú silu národa.
Vláda dostala peniaze, ale za každú ďalšiu pôžičku sa účtovali úroky.
Stále väčšie sumy peňazí prúdili do najrôznejších sociálnych dávok a vláda bola sotva schopná
splácať úroky, nehovoriac o splácaní hlavného dlhu.
Občas sa niekto spýta: "Ak sú peniaze systémom vytvoreným človekom, potom sa určite dajú prispôsobiť
potrebám ľudí tak, aby im slúžili, a nie ich ovládali, nie?"
Ľudia tohto kalibru však boli čoraz zriedkavejší a ich hlasy prehlušoval pekelný hluk spôsobený
večným hľadaním chýbajúcich piatich toliarov pre úrok.
Vlády a s nimi aj stranícke farby prišli a odišli.
Čierna, červená, žltá, zelená, ale princíp zostal rovnaký.
Bez ohľadu na to, ktorá vláda bola pri moci, Fabiánov konečný cieľ bol rok čo rok bližšie a bližšie.
Ľudské zákony boli nepodstatné.
Boli zdanení ad nauseam.
Ich platobná schopnosť bola na konci.
Teraz nastal čas na Fabianov posledný veľký krok.
Desať percent všetkých peňazí bolo stále v obehu vo forme mincí a bankoviek.
S hotovosťou vo vreckách mali ľudia stále určitú kontrolu nad vlastným životom.
Túto poslednú baštu osobnej slobody konania bolo potrebné zrušiť bez toho, aby vzbudila podozrenie.
Dalo by sa tvrdiť, že ide o bezpečnostnú otázku.
Šeky neboli akceptované mimo vlastnej komunity.
Ľudia nechceli nosiť pri sebe hotovosť na cestách.
V tejto oblasti bolo preto veľmi vítané pohodlnejšie riešenie.
Samozrejme, Fabian mal opäť správny nápad.
Jeho organizácia vydala každému plastovú kartu, na ktorej je uvedené meno držiteľa, fotografia a identifikačné číslo.
Stačilo, aby ste pri nákupe predložili túto kartu.
Predavači sa spojili s centrálnym počítačom a skontrolovali kredit, po čom mohol zákazník
nakupovať podľa vlastného uváženia až do určitej výšky.
Kreditná karta bola pre zákazníka ešte atraktívnejšia tým, že na konci mesiaca neboli účtované žiadne úroky zo splátok.
Na druhej strane mali obchodníci oveľa vyššie náklady, ktoré sa museli pripočítať k cene
konečných výrobkov a preniesť na zákazníka.
Fabian a jeho kamaráti sa tešili čoraz lepšej povesti.
V skutočnosti boli považovaní za piliere spoločnosti.
Jej vyjadrenia o finančných a hospodárskych otázkach sa prijímali takmer ako náboženská dogma.
Mnohé malé spoločnosti sa zrútili pod stále rastúcim bremenom daní a ciel.
Boli zavedené osobitné povolenia a oprávnenia pre všetky druhy techniky a postupov, takže
zvyšné spoločnosti sa sotva držali nad vodou.
Fabian vlastnil alebo kontroloval všetky hlavné spoločnosti, z ktorých každá mala stovky dcérskych spoločností.
Súťaž medzi týmito veľkými spoločnosťami bola čisto zdanlivá.
Nakoniec boli všetci konkurenti vytlačení z trhu.
Rovnaký osud postihol aj inštalatérov, automechanikov, elektrikárov a väčšinu
ostatných manuálnych skladov a malých podnikov.
Pohltili ich Fabianove veľké korporácie, ktoré boli všetky chránené vládou.
Fabian sa potom vyslovil za konečné zrušenie mincí a papierových peňazí.
Takže už by sa žiadna firma ani jednotlivec nezaobišli bez kreditných kariet a všadeprítomného počítačového systému.
V prípade, že by niekto stratil kreditnú kartu, Fabian plánoval každému občanovi násilne vytetovať na ruku
identifikačné číslo, ktoré by sa dalo prečítať pod špeciálnym svetlom a preniesť do počítača.
Bez takéhoto dokladu totožnosti by totiž nikto nemohol nič kúpiť ani predať.
Každý počítač by bol prepojený s obrovským centrálnym počítačom, v ktorom by boli
uložené všetky informácie o každom jednotlivcovi.
Fabian by teda vedel o každom všetko.
Po dosiahnutí tohto cieľa by mal absolútnu kontrolu nad všetkými ľuďmi v krajine a navyše nad všetkými ľuďmi na svete.
Už existujú riešenia a možnosti, ako sa z tejto šlamastiky dostať.
Ďakujeme všetkým, ktorí prispeli k úspechu tohto filmu: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de