Množično kopiranje tega DVD-ja je izrecno zaželeno; izdajatelji so si prizadevali za
čim večjo razširjenost. Vaš, Neue Impulse e.V.
Naslednji film prikazuje dejanski razvoj našega denarja in napake v monetarnem sistemu.
Vse podobnosti z dejanskimi dogodki in osebami niso niti naključne niti nenamerne.
Neue Impulse e.V. prikazuje
s prijazno podporo secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
produkcija Michaela Kenta
Zgodba o zlatarju Fabianu
Zakaj povsod manjka denar
Dajte mi svet plus 5 % ali
po besedilu Larryja Hannigana
Risbe Ralf Alex Fichtner
Govornik Kai Taschner
Režija in animacija: Christoph Lehmann
Fabian je bil notranje vznemirjen, ko je vadil govor, ki ga bo imel naslednji dan pred veliko množico.
Vedno si je prizadeval za moč in ugled.
Zdaj se mu bodo sanje kmalu uresničile.
Fabian je bil obrtnik, ki je delal z zlatom in srebrom ter izdeloval nakit in okraske, vendar mu ni
bilo več všeč, da se je moral preživljati z delom.
Iskal je privlačnost nenavadnega, izziv.
In zdaj je bil njegov veliki načrt tik pred uresničitvijo.
Neposredna izmenjava blaga je bila več generacij običajen način trgovanja.
Tisti, ki so morali preživljati družino, so to nalogo v celoti opravljali s pridelavo lastnih pridelkov in rejo
lastne živine ali pa so se specializirali za določeno obrt.
Presežek lastne proizvodnje je bil zamenjan za presežek drugih.
Trg je bil živahno središče družabnega življenja.
Kljub prahu in hrupu je bil pisani vrvež na splošno priljubljen, saj je bilo vedno mogoče slišati veliko novega in zanimivega.
Vendar se zdi, da so se v zadnjem času trenja in spori povečali.
Zakaj bi o tem izgubljali toliko besed?
Čas je bil za vzpostavitev boljšega sistema.
Do zdaj so bili ljudje običajno dobre volje in so uživali sadove svojega dela.
Oblika vladavine je bila zelo preprosta.
V vsaki občini je bil izvoljen državljanski svet, katerega naloga je bila zagotavljati
in jamčiti svoboščine in pravice posameznika.
Nikogar ni bilo dovoljeno prisiliti, da stori kar koli proti svoji volji, bodisi na pobudo posameznika ali skupine.
To je bil edini namen vlade in vsak izvoljeni župan je bil voljno podprt s strani svoje občine.
Vendar je tržni dan povzročil nekaj težav, ki jih ni bilo mogoče zlahka rešiti.
Kakšna je bila vrednost noža?
Ali naj se plača z eno ali dvema košarama koruze?
Je bila krava vredna več kot voz?
Kje je bilo merilo uspešnosti?
Nihče si ne bi mogel zamisliti boljšega sistema.
Fabian je ljudem povedal, da imam rešitev za naše težave z menjavo.
Vsi sodržavljani so bili povabljeni na veliko srečanje.
Na mestnem trgu se je zbrala velika množica ljudi.
Fabian je razložil svoj novi sistem, ki ga je poimenoval denar.
Ker se je to zdelo zelo obetavno, so ga ljudje radovedno spraševali, kako se je spopadel s prehodom.
Zlato, ki ga običajno uporabljam za izdelavo nakita, je zelo dragocena kovina, je dejal.
Ne rjavi, se ne razbarva in ima neomejen rok trajanja.
Zato bom iz zlata izdelal več kovancev in vsak kovanec poimenoval tolar.
Občinstvu je razložil, da se bo vrednost tolarja kmalu stabilizirala in da bo uporaba denarja kot menjalnega
sredstva veliko bolj praktična kot neposredna menjava blaga.
Eden od članov civilnega sveta je pripomnil, da bi nekateri ljudje zlahka sami kopali zlato in iz njega izdelovali kovance.
Fabian je že imel odgovor.
To bi bilo narobe.
Seveda so kot plačilno sredstvo sprejeti le kovanci, ki jih je odobrila vlada.
Za varnost je vtisnjen pečat.
Občinstvu se je to zdelo precej verodostojno, zato so predlagali, da bi vsi na začetku prejeli enako število kovancev.
Nato pa se je vmešal svečar: "Imam pravico do večine tolarjev, ker vsi uporabljajo moje sveče.
Nikakor, je zakričal eden od kmetov, saj bi brez hrane vsi stradali.
Večino tolarjev bi zagotovo morali dobiti kmetje.
To je sprva privedlo do splošnega prepira.
Fabian je pustil, da so se ljudje nekaj časa prepirali med seboj, nato pa je prišel do neverjetne rešitve.
Ker se ne morete dogovoriti, predlagam, da najprej od mene dobite vse tolarje, ki jih potrebujete.
Teoretično ni zgornje meje, vendar mi morate biti seveda sposobni vrniti znesek.
Več tolarjev, kot jih prejmete od mene, več boste morali vrniti po enem letu.
V redu, so rekli sodržavljani, in kaj je v tem za vas?
Ker vam opravljam storitev, je pojasnil Fabian, in sicer dobavo denarja, sem upravičen do plačila.
Recimo, da za vsakih 100 tolarjev, ki vam jih dam, dobim nazaj 100 tolarjev plus 5 tolarjev za vsako leto dolga.
Teh 5 dodatnih tolarjev je moja provizija za posojilo in to provizijo za posojilo želimo imenovati obresti.
Zdelo se je, da ni druge poti, in 5 % je bilo skromno povpraševanje.
Pridite naslednji petek in začeli bomo.
Fabian ni izgubljal časa in je naslednjih nekaj dni in noči ustvarjal kovance.
Teden dni pozneje so ljudje čakali v vrsti pred njegovo trgovino.
Ko je mestni svet kovance pregledal in odobril, so si prvi državljani izposodili prve tolarje.
Nekateri so sprva želeli le nekaj tolarjev, da bi preizkusili neznani sistem.
Novo menjalno sredstvo je kmalu postalo tako priljubljeno, da so vrednost vsega ocenjevali v zlatnikih ali tolarjih.
Ta razporeditev vrednosti je bila cena izdelka, ki je temeljila predvsem na delu, ki je bilo vključeno v njegovo proizvodnjo.
Če je bilo potrebnega veliko dela, je bila zahtevana visoka cena.
Vendar so bile stvari, ki jih je bilo mogoče izdelati skoraj brez težav, poceni.
V enem od mest v državi je živel moški po imenu Alban.
Bil je edini urar.
Njegove stranke so bile za ure pripravljene plačati visoko ceno.
Nato pa se je pojavil drug moški, ki je prav tako izdeloval ure in jih ponujal po nižji ceni, da bi povečal svojo prodajo.
Alban je bil prisiljen znižati cene, da ne bi izgubil vseh strank zaradi cenejših konkurentov.
Cene so se kmalu izenačile na kupcem prijazni ravni, saj sta si oba izdelovalca ur prizadevala
zagotoviti najboljšo možno kakovost po najnižji možni ceni.
To je bilo resnično in pošteno brezplačno tekmovanje.
Enako načelo je kmalu veljalo za vse sektorje.
V gradbeništvu, prometu, kmetijstvu, celo pri računovodjih in vseh drugih poklicih.
Kupci so lahko svobodno izbirali in se po lastni presoji odločili za najboljšo ponudbo.
Umetnih zaščitnih ukrepov, kot so koncesije ali carine, ki bi drugim preprečili vstop v dejavnost, ni bilo.
Življenjski standard se je dvignil in sčasoma so se vsi spraševali, kako je bilo
življenje sploh mogoče pred uvedbo denarja.
Ob koncu leta je Fabian obiskal vse ljudi, ki so mu bili dolžni denar.
Nekateri so zdaj imeli več, kot so si izposodili, vendar je to pomenilo tudi, da so imeli drugi manj,
saj je bilo v obtok dano le določeno število kovancev.
Kdor je ustvaril presežek, je vrnil 100 tolarjev in 5 tolarjev obresti, pogosto pa si je moral
ponovno izposoditi denar, da je ostal na trgu.
Vsi ostali so prvič ugotovili, da so zadolženi.
Preden jim je Fabian ponovno posodil denar, je za zavarovanje svojih terjatev zastavil njihovo premoženje.
Zdaj so bili dolžniki ne le zadolženi, ampak so zastavili tudi svoje hiše, zato so se hitro odpravili iskat
manjkajočih 5 tolarjev, ki jih je bilo tako zelo težko najti.
Nihče se ni zavedal, da se podjetje kot celota nikoli ne bo moglo rešiti iz te dolžniške pasti, saj bi, tudi če bi bili poplačani
vsi prvotno proizvedeni in v obtok dani tolarji, še vedno primanjkovalo 5 tolarjev obresti na leto za vsakih 100 tolarjev.
Nihče razen Fabiana se ni zavedal, da obresti ne bo mogoče plačati, ker dodatno število
zahtevanih kovancev ni bilo nikoli izdelano.
Povsem neizogibno je bilo, da so se nekateri ljudje kmalu izkazali za plačilno nesposobne.
Na zadnji strani delavnice je imel Fabian trezor, v katerem so stranke rade pustile nekaj svojih kovancev v hrambo.
Obračunal je majhno pristojbino, odvisno od zneska denarja in trajanja hrambe.
Lastnik je prejel potrdila o vplačanih zneskih.
Pri večjih nakupih je bilo naporno nositi s seboj veliko zlatnikov, zato je postopoma postalo običajno, da se
namesto s kovanci plačuje z enim ali več Fabianovimi računi, ki so ustrezali vrednosti kupljenega blaga.
Trgovci so račune sprejemali kot zanesljivo plačilno sredstvo, saj so jih lahko kadar koli
odnesli Fabijanu in v zameno prejeli zlatnike.
Potrdila so se prenašala iz roke v roko, ne da bi bilo treba premikati zlato.
Na Fabianove račune so se zanašali prav tako kot na zlate kovance.
Fabian je kmalu ugotovil, da zlatih kovancev skoraj nihče ni prišel prevzeti.
Pomislil je: "Zdaj imam toliko zlata v lasti in se še vedno preživljam z znojem čela kot obrtnik.
To je nesmisel.
Navsezadnje bi mi na desetine ljudi plačevalo obresti, če bi lahko uporabljali zlato, ki
leži tu naokoli in ga le redko kdo zahteva.
Rekel si je: "Prav, zlato mi ne pripada, vendar ga imam in to je vse, kar je pomembno.
Zakaj bi še vedno izdeloval kovance, če lahko uporabim nekaj kovancev iz svojega trezorja?
Zato je začel posojati zlate kovance, ki jih je že imel v depozitu.
Sprva le malo in zelo previdno, postopoma pa vse bolj pogumno.
Nekega dne je Fabian prejel veliko povpraševanje za posojilo.
Stranki je predlagal, zakaj ne bi odprli računa v vašem imenu, namesto da vam prevažamo vse kovance.
Preprosto vam bom izdal ustrezno število potrdil.
Posojilojemalec se je strinjal in odšel s kupom računov.
Prejel je precejšnje posojilo, vendar je zlato ostalo v trezorju.
Ko je stranka odšla, je imel Fabian na ustnicah širok nasmešek, saj mu je uspelo pojesti torto in jo obdržati.
Zlato je lahko posodil in ga še vedno obdržal v svoji lasti.
Prijatelji, znanci in neznanci, celo sovražniki, so potrebovali denar za svoja podjetja, in če so lahko zagotovili
zavarovanje, znesek, ki so ga lahko posodili, ni bil omejen.
Fabian je lahko z izdajanjem potrdil o prejemu posojil posodil nekajkrat več denarja, kot ga je
hranil v svojem trezorju, katerega lastnik sploh ni bil.
Vse je bilo v redu, dokler pravi lastniki niso zahtevali vrnitve zlata in dokler so ljudje ohranili zaupanje.
V veliki knjigi je natančno beležil obremenitve in odobritve vsake posamezne stranke.
Posojanje denarja se je izkazalo za izjemno donosen posel.
Fabianov družbeni položaj se je povečal skoraj tako hitro kot njegovo bogastvo.
Zdaj je bil pomemben človek, ki so ga spoštovali.
Na finančnem področju je bila njegova beseda skoraj razodetje.
Zlatarji iz drugih mest so se začeli zanimati za njegove poslovne prakse in nekega dne so ga skupaj obiskali.
Seznanil jih je s svojimi metodami, vendar je poudaril, da je nujen pogoj tajnost.
Če bi bila zarota razkrita, bi se celoten sistem lahko sesul kot hišica iz kart.
Zato so se odločili, da bodo ustanovili tajno društvo.
Vsak zlatar se je vrnil v svoje mesto in po Fabianovih navodilih začel organizirati svoj posel posojanja denarja.
Medtem so bili Fabianovi računi sprejeti tako kot njegovi zlati kovanci in so bili pogosto shranjeni v sefu tako kot kovanci.
Če je trgovec želel poslati določeno plačilo drugemu trgovcu za dobavo blaga, je preprosto napisal kratko navodilo Fabianu,
naj prenese denar z njegovega računa na račun drugega trgovca.
Fabian je v nekaj minutah opravil potrebne spremembe v računih.
Tudi ta novi sistem je postal zelo priljubljen.
Pisna navodila za takšna brezgotovinska plačila so se imenovala čeki.
Na drugem tajnem sestanku je Fabian svojim zlatarjem razkril nov načrt.
Naslednji dan so sklicali sestanek vseh guvernerjev, ki so bili odgovorni za posamezne dele države.
Fabian je bil tiskovni predstavnik. "Potrdila, ki jih izdajamo, so zelo priljubljena, vendar
se občasno zgodi, da jih ponarejevalci kopirajo.
Temu moramo narediti konec."
Razočarani guvernerji so se vprašali, kaj lahko storijo v zvezi s tem.
Fabian je imel seveda pripravljen odgovor. "Predlagam, da vlada v prihodnje prevzame tiskanje novih računov z zapletenimi
vzorci na posebnem papirju, ki jim bomo rekli bankovci.
Zlatarji z veseljem krijemo stroške tiskanja, saj nam to prihrani ogromno časa pri izdajanju potrdil."
Guvernerji temu niso več nasprotovali, saj je bilo seveda treba prebivalstvo zaščititi pred
goljufi, tiskanje bankovcev pa je bila smiselna rešitev.
"In še nekaj," je rekel Fabian, "nekateri ljudje so se podali med zlatokope in izdelujejo svoje kovance.
Predlagam, da se sprejme zakon, ki bo zahteval, da se vsi zlatniki oddajo v obliki kovancev
in bankovcev v zameno za ustrezno nadomestilo."
Tudi ta predlog je bil sprejet in vlada je natisnila veliko število novih bankovcev.
Na vsakem bankovcu je bila določena beseda.
En tolar, pet tolarjev, deset tolarjev in tako naprej.
Zlatarji so plačali majhne stroške tiskanja.
Ker je bilo zapiske veliko lažje nositi s seboj, je bilo prebivalstvo enostavno prepričati.
Kljub priljubljenosti pa so bili novi bankovci in kovanci uporabljeni le za približno deset odstotkov vseh transakcij.
Statistični podatki so pokazali, da je bilo 90 odstotkov vseh plačilnih transakcij opravljenih s čeki in bančnimi prenosi.
Fabian je zdaj začel izvajati naslednjo fazo svojega načrta.
Do zdaj so mu stranke dejansko plačevale majhno pristojbino, da je varoval njihov denar.
Da bi v trezor vložili več denarja, je Fabian varčevalcem ponudil triodstotne obresti na vloge.
Večina ljudi je verjela, da bo imel le dva odstotka dobička, saj je bil znan po tem, da
jim je posojal denar po petodstotnih obrestih.
Mimogrede, ljudje sploh niso bili nagnjeni k temu, da bi dvomili o Fabianovih metodah, saj je bila triodstotna obrestna
mera veliko boljša od dodatnega plačila za skladiščenje.
Zaradi velikega števila varčevalcev je Fabianovo premoženje v upravljanju hitro raslo.
Tudi v tem primeru je posodil veliko večje zneske, kot so bili dejansko v trezorju v obliki bankovcev in kovancev.
Za vsakih 100 tolarjev gotovine v sefu je posojilojemalcem posodil 200, 300 ali 400 tolarjev, včasih celo do 900 tolarjev.
Vse, kar je moral storiti, je bilo zagotoviti, da razmerje devet proti ena ni bilo nikoli preseženo, saj je v povprečju ena
od desetih strank želela, da se ji stanje izplača v gotovini.
Kljub temu je Fabian lahko zahteval 45 tolarjev obresti na 900 tolarjev knjižnega
denarja, ki ga je posodil z lastnimi navadnimi čeki.
To pomeni pet odstotkov na 900 tolarjev.
In Fabian je obdržal 45 tolarjev obresti.
Enako so storili tudi drugi zlatarji.
Vsi so ustvarili denar iz nič.
Preprosto z nalivnim peresom, poleg tega pa so mu zaračunali še obresti.
Seveda denarja niso kovali sami, temveč je vlada tiskala bankovce ali kovala kovance, ki so jih nato zlatarji razdelili ljudem.
Fabian je pokril le stroške tiskanja.
Kljub temu so pri odobravanju posojil ustvarili denar iz nič in nanj zaračunavali obresti.
Večina ljudi je verjela, da vlada skrbi za ponudbo denarja.
Verjeli so tudi, da bo Fabian vedno posodil le denar, ki so ga drugi pri njem deponirali kot prihranek.
Nenavadno je le to, da se varčevalna vloga nikogar ni nikoli zmanjšala, ko je bil denar posojen drugam.
Če bi vsi naenkrat poskušali dvigniti stanje na računu, bi bila prevara razkrita.
Nekega dne je k Fabianu pristopil skrbni poslovnež.
Trditev o obrestih je napačna, je dejal.
Vsakič, ko posodijo 100 tolarjev, zahtevajo v zameno 105 tolarjev.
Dodatnih 5 tolarjev ni mogoče plačati, ker ne obstajajo.
Kmetje proizvajajo hrano, industrija blago in tako naprej, vendar samo oni proizvajajo denar.
Predpostavimo, da sta v vsej državi le dva podjetnika, ki sta delodajalca za vse druge.
Vsak od njiju si izposodi 100 tolarjev.
Plačamo 90 tolarjev za plače in stroške ter izračunamo dobiček v višini 10 tolarjev, ki gre v naš žep.
Skupna kupna moč bi tako znašala 90 plus 10 tolarjev krat 2, tj. 200 tolarjev.
Da bi jih lahko plačali, bi morali vse svoje izdelke prodati za 210 tolarjev.
Če enemu od nas dejansko uspe prodati celotno zalogo blaga za 105 tolarjev, lahko drugi zasluži največ 95 tolarjev.
Poleg tega ne bo mogel prodati nekaj svojega blaga, ker za nakup ne bo imel denarja.
Še vedno jim bo dolžan 10 tolarjev in jih bo lahko vrnil le tako, da si izposodi več denarja.
Sistem je torej nemogoč.
Moški je nadaljeval.
Očitno naj bi dali v obtok 105 tolarjev, 100 zame in 5 zase.
Potem bi bilo v obtoku 105 tolarjev in dolg bi se lahko odplačal.
Fabian je molče poslušal in končno odgovoril.
Ekonomija je zelo zapleteno področje, draga moja.
Ta problem zahteva večletno preučevanje.
Tem zadevam se bom posvetil, vi pa se posvetite svojim.
Delati morate učinkoviteje, povečati proizvodnjo, zmanjšati stroške in postati boljši poslovnež.
Z veseljem vam bom kadar koli pomagal.
Obiskovalec je nezadovoljen odšel.
Nekaj je bilo narobe.
S Fabianovimi metodami je bilo nekaj bistveno narobe.
Pri tem se je spretno izogibal vprašanjem.
Toda Fabian je veljal za strokovnjaka, zato bi bilo kakršno koli nasprotovanje jalovo.
Navsezadnje se je zdelo, da je gospodarstvo v razcvetu in da država doživlja velikanski vzpon.
Da bi pokrili obresti na izposojeni denar, so morali trgovci zvišati cene.
Zaposleni so se pritožili, da so njihove plače prenizke.
Vendar pa delodajalci niso želeli plačevati višjih plač.
Sklicevali so se na tveganje stečaja.
Kmetje za svoje pridelke niso bili ustrezno plačani.
Številne gospodinje so se pritoževale nad predrago hrano.
Na koncu je prišlo do stavke.
Doslej neznan pojav.
Vse več ljudi je pestila tudi revščina.
Tudi prijatelji ali sorodniki niso imeli sredstev, da bi jim pomagali.
Dejansko bogastvo države je bilo v veliki meri pozabljeno.
Rodovitna tla, veliki gozdovi, mineralni viri in živina.
Vse se je vrtelo okoli denarja.
To je bila navidezno vrhunska dobrina, ki je vedno primanjkovalo.
Vendar nihče ni podvomil v sistem.
Menili so, da ima vlada vse te mehanizme pod nadzorom.
Nekaj ljudi je lahko združilo svoje presežke in ustanovilo brezplačne kreditne ali finančne institucije.
To bi lahko prineslo 6-odstotne ali višje obresti, kar je očitno presegalo Fabianovo ponudbo 3-odstotnih obresti.
Vendar so lahko ta prosta podjetja posojala le denar, ki je bil dejansko njihova last.
V nasprotju s Fabianijem niso bili obdarjeni z nenavadno močjo, da bi ustvarjali denar iz zraka, tako da
bi ga preprosto zapisali v knjige z nalivnim peresom.
Te neodvisne finančne ustanove so razdražile Fabiana in njegove somišljenike.
Zato so hitro ustanovili svojo.
Večino konkurence so pokupili, še preden se je razcvetela.
V zelo kratkem času so bile vse finančne institucije v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom.
Splošne gospodarske razmere so se še naprej slabšale.
Delavci so menili, da imajo njihovi šefi prevelik dobiček.
Po drugi strani pa so delodajalci menili, da je njihova delovna sila lena in neučinkovita.
Vsi so krivili drug drugega.
Tudi guvernerji niso našli rešitve.
Poleg tega se je zdelo, da je treba najprej rešiti problem revščine.
Uvedeni so bili socialni programi in vsak prebivalec je moral po zakonu plačevati prispevke.
To pa je razjezilo državljane, ki so se še vedno držali staromodne ideje, da si morajo
sosedje v nujnih primerih prostovoljno pomagati.
Ti davki so le legaliziran rop, pravijo ljudje.
Vse, kar je posamezniku odvzeto proti njegovi volji, ne glede na namen, je enakovredno kraji.
Toda vsi so se počutili nemočne in so se bali zaporne kazni, ki bi jih lahko izrekli zaradi neplačevanja davkov in dajatev.
Čeprav so socialni programi zagotovili kratkoročno pomoč, niso mogli rešiti težav.
Nasprotno, kmalu so se vrnili v večjem številu in z njimi so potrebovali več denarja.
Socialna poraba je dosegla vrtoglavo višino, iz rok pa je ušel tudi drag upravni aparat.
Večina članov vlade so bili pridni ljudje s poštenimi referencami.
Svojih sodržavljanov niso želeli obremeniti z dodatnimi stroški.
Zato se odločijo za zadnjo možnost, da si manjkajoči denar izposodijo pri Fabianu in njegovih pajdaših.
Vendar pa niso vedeli, kako bodo te obveznice odplačali.
Starši niso mogli več plačevati učiteljev svojih otrok.
Tudi zdravnikov si niso mogli več privoščiti.
Celo prevozna podjetja so šla v stečaj.
Denarja preprosto ni bilo več.
Vlada je morala postopoma prevzeti in upravljati vse te funkcije.
Učitelji, zdravniki in številne druge poklicne skupine so postali javni uslužbenci in zaposleni v javnem sektorju.
V takšnih okoliščinah so le redki še vedno čutili zadovoljstvo pri svojem delu.
Prejemali so dostojne plače, vendar so izgubili svojo neodvisnost in identiteto.
Vsakdo je bil le kolesce v velikanskem stroju.
Ni bilo prostora za osebno pobudo, poklicni dosežki pa skorajda niso bili priznani.
Plače so bile praktično fiksne, napredovanje pa je bilo možno le, ko se je nadrejeni upokojil ali umrl.
V obupu so se vladarji ponovno odločili, da bodo Fabijana prosili za nasvet.
Menili so, da je izjemno pameten in da vedno najde najboljšo rešitev za finančna vprašanja.
Prisluhnil je vsem njihovim težavam, razmišljal in govoril.
Veliko ljudi se ne more spopasti s svojimi težavami.
Odvisni so od nekoga drugega, ki se bo vmešal in namesto njih rešil težave.
Prepričan sem, da se vsi strinjate, da je treba večini ljudi priznati pravico do sreče in zadovoljitve osnovnih potreb.
Konec koncev predstavljamo najpomembnejše načelo, da so vsi ljudje enaki.
Da bi vzpostavili ravnovesje, je treba presežno bogastvo bogatih izločiti, da bi ga lahko dobili revni.
Drugega načina ni.
Treba je uvesti stopenjski davčni sistem.
Več kot jih imate, več morate plačati.
Obdavčite vsakega po njegovih zmožnostih in dajte vsakemu po njegovih potrebah.
Na primer, šole in bolnišnice bi morale biti za finančno prikrajšane osebe dostopne brezplačno.
Imel je dolgo pridigo o visoko zvenečih idealih, ki jo je sklenil z besedami In ne pozabite, da ste mi dolžni denar.
Že dolgo si ga izposojate.
Lahko vam ugodim tako, da odložim odplačilo, vendar mi boste morali plačati vsaj še obresti.
Nihče ni dvomil o Fabianovi filozofiji.
Vlada je dejansko uvedla stopenjski davek na dohodek.
Več kot je nekdo zaslužil, višji je bil odstotek, po katerem je bil obdavčen.
Dohodnine nihče ni maral, vendar so jo vsi plačevali, ker bi sicer šli v zapor.
Trgovci so bili znova prisiljeni dvigniti cene.
Zaposleni so ponovno zahtevali višje plače.
Zaradi tega je moralo veliko podjetnikov del svoje delovne sile nadomestiti s stroji ali pa je šlo v stečaj.
To je seveda povečalo brezposelnost, zato je vlada uvedla dodatne modele socialne pomoči in nadomestil za brezposelnost.
Vlada je uvedla tarife, subvencije in druge zaščitne ukrepe, da bi rešila različne
industrije pred propadom in ohranila delovna mesta.
Tu in tam so se ljudje začeli spraševati, ali je namen proizvodnje dejansko proizvodnja
blaga ali zgolj zagotavljanje delovnih mest.
Ker so se razmere še naprej slabšale, je vlada poskušala ohraniti določeno stabilnost z
nadzorom plač in cen ter zapletenimi predpisi.
Davčne organe je bilo treba okrepiti z DDV in vsemi vrstami dajatev.
Nekdo je nekoč ugotovil, da je hlebec kruha na poti od kombajna do gospodinje obremenjen z več kot 50 različnimi davki.
Zdaj je nastopila ura strokovnjakov, ki so se včasih povzpeli celo v kabinet, večinoma pa so se sestajali v nepreglednih odborih
in lahko iz leta v leto predstavljali le nesmiselne dokumente.
V najboljšem primeru so priporočili nadaljnje prestrukturiranje davčnega sistema.
Vendar se je skupni znesek davkov in dajatev še naprej vztrajno povečeval.
Fabian je neusmiljeno zahteval svoj interes.
Ta postavka je požirala vedno večji del davčnih prihodkov.
Tako se je pojavila povsem nova oblika politike, in sicer strankarska politika.
Ljudje so se med seboj prepirali o tem, katera stranka lahko najbolje reši težave.
Ljudje so razpravljali o osebnostih in ideologijah, si podtikali etikete in se ukvarjali
z vsem mogočim, le ne z dejanskim problemom.
Med upravnimi organi se je razširil tihi obup.
Sčasoma je prišlo do tega, da je v nekem mestu znesek dolgovanih obresti presegel znesek zasluženega dohodka.
Znesek neplačanih obresti je naraščal po vsej državi, obresti pa so se zdaj zaračunavale tudi za
zamudne obresti, tako imenovane obrestne obresti.
To je Fabianu in njegovim somišljenikom omogočilo, da so postopoma prevzeli konkretno bogastvo države, bodisi s prenosom
lastništva bodisi s povečanjem nadzora v nadzornih svetih.
Vendar nadzor še ni bil vseobsegajoč.
Tajni zavezniki so se zavedali, da bodo v sedlu varni le, če bodo imeli vse ljudi popolnoma pod nadzorom.
Povsod je primanjkovalo denarja.
Veliko ljudi je bilo brezposelnih in obubožanih.
Družbeni sistemi niso mogli poskrbeti za vse, zato so se ljudje postopoma uprli.
Fabian je prepričal vlado, da je z eno potezo ubila dve muhi na en mah.
Prvič, vojna je najboljši način za združevanje ljudi v boju proti skupnemu zunanjemu sovražniku.
In drugič, to je tudi najboljši način za odplačilo domačega državnega dolga, in sicer z izkoriščanjem drugih držav po zmagi.
Fabian je za zagon vojnega stroja dal zgraditi tovarne, njihovim lastnikom dal denar za izdelavo bomb,
posodil denar vojski in nazadnje žrtvam odobril posojila z visokimi obrestmi za obsežno obnovo.
Temu so sledila nadaljnja velikodušna posojila v okviru gospodarskega razvoja.
Ta sistem je bil z vsemi svojimi posledicami tako uspešen, da številne države na svetu nenadoma niso imele le
zunanjih dolgov, in sicer do Fabiana, ampak so bile tudi vpletene v takšne ali drugačne vojne.
Fabian je zagotovil, da je vedno obstajalo ravnovesje moči, tako da je bilo mogoče katero koli
državo prisiliti v vojno proti kateri koli drugi.
Fabianu se je to zdelo primerno, na primer kadar je država ignorirala Fabianove predloge, ni odplačevala dolgov ali
je želela uvesti nov monetarni sistem, neodvisen od Fabiana.
Fabian je vedno financiral napadeno državo, običajno prek frontmanov, frontnih organizacij ali tajnih
služb, tako da je vojna trajala čim dlje in je bilo mogoče z obnovo čim več zaslužiti.
Svoja posojila je nato vračal z ropanjem infrastrukture in naravnih virov osvojene države.
Večino sodržavljanov, ki so se uprli zahrbtnemu sistemu, je bilo mogoče utišati tako, da so bili pod
ekonomskim pritiskom ali pa so se jim preprosto posmehovali.
V ta namen so Fabian in njegovi pajdaši kupili večino časopisov, televizijskih in radijskih
postaj ter imenovali izbrane vodilne delavce.
Številni medijski delavci so si resnično prizadevali izboljšati svet, vendar se sploh niso zavedali, kako jih izkoriščajo.
Rešitve, ki so jih širili, so se vedno nanašale le na simptome, ne da bi se lotili temeljnega vzroka težave.
Na voljo so bili različni časopisi in revije.
Nekatere za levo krilo, druge za desno, tretje za liberalno sredino, pa tudi revije za delavce in druge za podjetnike.
Lahko ste brali in pisali, kar ste želeli, vendar le, če niste poskušali priti do bistva dejanskega problema.
Fabianov veliki načrt je bil tik pred zaključkom.
Celotna država, ne le ta, mu je bila zelo dolžna.
S pomočjo izobraževalnega sistema in množičnih medijev ni obvladoval le misli ljudi, ampak celo njihovo zavest.
Kaj si bo prebivalstvo mislilo in v kaj bo verjelo, je bilo na koncu povsem v Fabianovih rokah.
Če ima posameznik veliko več denarja, kot bi ga lahko porabil za svoje zasebne užitke, kakšno
posebno zadovoljstvo lahko še vedno dobi od sveta?
Samooklicana elita ima na to jasen odgovor.
Moč.
Gola, nebrzdana moč nad drugimi ljudmi.
Idealisti so bili zelo spretno umeščeni v medije in politiko in so bili tako dejansko razoroženi.
Vendar je prave nadzornike s posebno vladarsko miselnostjo, ki jih je iskal Fabian, našel
v odvisnikih od moči iz finančnih dinastij.
Večina nekdanjih zlatarjev je razvila takšno miselnost.
Njihovo pretirano bogastvo jih ni več zadovoljevalo.
Iskali so vznemirjenje zaradi novega izziva.
Moč nad množicami je bila največja igra.
Ti ljudje so mislili, da so boljši od vseh drugih.
Vladati je naša pravica in dolžnost.
Množice ne vedo, kaj je dobro zanje.
Zbrati jih je treba in jih usmerjati.
Mi pa smo rojeni, da bi vladali.
Fabian in njegovi pajdaši so nadzorovali številne banke v mestu in na podeželju.
Morda sta bili zasebni podjetji z različnimi lastniki, vendar sta kljub navidezni konkurenci tesno sodelovali.
Centralna banka je bila ustanovljena z državnim blagoslovom, njena ustanovitev pa ni temeljila niti na lastnem kapitalu.
Ne, tudi tu je ustvarjanje denarja temeljilo na dejstvu, da so bile varčevalne vloge ljudi obremenjene.
Dolg, kamorkoli se ozrete.
V zunanjem svetu je ta rezervni center dajal vtis, da resno uravnava ponudbo denarja in nekako pooseblja vladno funkcijo.
Nenavadno pa je, da v upravnem odboru te centralne banke nikoli ni bil izvoljen predstavnik vlade ali višji javni uslužbenec.
Vlada se ni več zadolževala neposredno pri Fabianu, ampak se je lahko obrnila na centralno banko, pri čemer so bili
davčni prihodki naslednjega leta zavarovanje za posojila.
To je bilo v skladu s Fabianovim načrtom, da bi odvrnil sume od svoje osebe in namesto tega spodbudil vladni postopek.
V ozadju je seveda držal vse strune v roki.
Fabianov posredni nadzor nad vladnimi posli je bil tako popoln, da se je nekoč pohvalil.
"Če imam nadzor nad denarjem države, mi je vseeno, kdo sprejema zakone."
Ni bilo pomembno, katera stranka je bila na oblasti, saj je Fabian nadzoroval denar, finance, življenjsko moč naroda.
Vlada je prejela denar, vendar so se za vsako dodatno posojilo zaračunale obresti.
Vedno več denarja se je stekalo v vse vrste socialnih ugodnosti, država pa je komaj zmogla
plačevati obresti, kaj šele odplačevati glavnico dolga.
Občasno kdo vpraša: "Če je denar sistem, ki ga je ustvaril človek, potem ga je gotovo mogoče prilagoditi potrebam
ljudi, tako da jim služi, namesto da bi jih obvladoval, kajne?"
Toda ljudje tega kalibra so postajali vse redkejši, njihove glasove pa je preglasil peklenski hrup, ki ga je
povzročalo večno iskanje manjkajočih petih tolarjev za obresti.
Vlade in z njimi strankarske barve so se menjavale.
Črna, rdeča, rumena, zelena, vendar je načelo ostalo enako.
Ne glede na to, katera vlada je bila na oblasti, se je Fabianov končni cilj iz leta v leto bolj približeval.
Ljudski zakoni so bili nepomembni.
Bili so obdavčeni ad nauseam.
Njihova plačilna sposobnost je bila omejena.
Zdaj je bil čas za Fabianovo zadnjo veliko potezo.
Deset odstotkov vsega denarja je bilo še vedno v obtoku v obliki kovancev in bankovcev.
Z denarjem v žepu so imeli ljudje še vedno določen nadzor nad svojim življenjem.
Ta zadnji branik osebne svobode delovanja je bilo treba odpraviti, ne da bi vzbudil sum.
Lahko bi rekli, da je šlo za varnostno vprašanje.
Čeki niso bili sprejeti zunaj lastne skupnosti podjetja.
Ljudje na potovanjih niso želeli nositi gotovine.
Zato je bila na tem področju zelo dobrodošla priročnejša rešitev.
Seveda je imel Fabian spet pravo idejo.
Njegova organizacija je vsakomur izdala plastično kartico z imenom, fotografijo in identifikacijsko številko.
Pri nakupovanju je bilo treba le predložiti to kartico.
Trgovci so se povezali s centralnim računalnikom in preverili dobroimetje, nato pa je lahko
kupec do določenega zneska nakupoval po mili volji.
Kreditna kartica je bila za stranko še bolj privlačna, saj se ob koncu meseca za odplačila niso zaračunavale obresti.
Po drugi strani pa so imeli podjetniki veliko višje stroške, ki jih je bilo treba prišteti k
ceni končnih izdelkov in tako prenesti na kupca.
Fabian in njegovi prijatelji so uživali vedno boljši ugled.
Pravzaprav so veljali za stebre družbe.
Njene izjave o finančnih in gospodarskih vprašanjih so bile sprejete skoraj kot verske dogme.
Številna mala podjetja so propadla zaradi vedno večjega bremena davkov in dajatev.
Za vse vrste tehnik in postopkov so bile uvedene posebne odobritve in dovoljenja, tako da so
se preostala podjetja komaj obdržala nad vodo.
Fabian je imel v lasti ali pod nadzorom vsa večja podjetja, vsako z več sto podružnicami.
Tekmovanje med temi velikimi podjetji je bilo zgolj navidezno.
Na koncu so bili vsi konkurenti izrinjeni s trga.
Vodovodarji, avtomehaniki, električarji in večina drugih ročnih skladišč in malih podjetij so doživeli enako usodo.
Pogoltnile so jih Fabianove velike korporacije, ki jih je zaščitila vlada.
Fabian se je nato zavzel za dokončno ukinitev kovancev in papirnatega denarja.
Tako da ni bilo več podjetja ali posameznika, ki bi lahko posloval brez kreditnih kartic in vseprisotnega računalniškega sistema.
Če bi kdo izgubil kreditno kartico, je Fabian načrtoval, da bi vsakemu državljanu na roko na silo vtetovirali
identifikacijsko številko, ki bi jo bilo mogoče prebrati pod posebno svetlobo in prenesti v računalnik.
Brez takšnega dokazila o identiteti namreč nihče ne bi mogel ničesar kupiti ali prodati.
Vsak računalnik bi bil povezan z velikanskim centralnim računalnikom, v katerem bi bili
shranjeni vsi podatki o vsakem posamezniku.
Tako bi Fabian vedel vse o vseh.
Ko bi to dosegel, bi imel popoln nadzor nad vsemi ljudmi v državi in še bolj nad vsemi ljudmi na svetu.
Rešitve in možni izhodi iz te zmešnjave že obstajajo.
Zahvaljujemo se vsem, ki so prispevali k uspehu tega filma: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de