Масовно копирање овог ДВД-а је изричито охрабрено; објављивачи су навели да им је циљ да постигну најширу
могућу дистрибуцију. С поштовањем, Neue Impulse e.V.
Следећи филм приказује стварни развој нашег новца и недостатке монетарног система.
Свака сличност са стварним догађајима и лицима није ни случајна ни ненамерна.
Ное Импулсе е.В. представља
Уз љубазну подршку secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
Продукција Мајкла Кента
Прича о Фабијану златарју
зашто свуда недостаје новца
Дај ми свет плус 5% или
на основу текста Лерија Ханигана
Цртежи Ралфа Алекса Фихтнера
Наратор Каи Ташнер
Режија и анимација Кристоф Леман
Фабијан је био узбуђен док је увежбавао говор који ће следећег дана одржати пред великом гомилом.
Он је увек тежио за власт и углед.
Сада ће се његов сан ускоро остварити.
Фабијан је био занатлија који је радио са златом и сребром, израђујући накит и украсе, али му више
није било драго што мора да зарађује за живот радом.
Он је тражио узбуђење изузетног, изазов.
И сада се његов велики план спремао да се оствари.
Вековима је директна размена робе била уобичајен облик трговине.
Они који су морали да прехране породицу или су ту задаћу у потпуности обављали сопственим пољопривредом и
узгојем стоке, или су се специјализовали за одређени занат.
Вишак из наше сопствене производње је размењен за вишак других.
Тржни трг је био живо центар друштвеног живота.
Упркос прашини и буци, шаренолика врева је генерално била популарна, јер је увек било нешто ново и занимљиво за чути.
Међутим, у последње време су се трљања и спорови чинили све учесталијим.
Зашто трошити речи на то?
Било је време да се успостави бољи систем.
Обично су људи били доброг расположења и уживали у плодовима свог рада.
Облик власти био је изузетно једноставан.
У свакој општини изабран је грађански савет, чији је задатак био да обезбеди и гарантује слободе и права појединца.
Нико не може бити приморан да учини било шта против своје воље, било да је то по подстреку појединца или групе.
То је била једина сврха владе, и сваки изабрани градоначелник је био добровољно подржан од своје заједнице.
Међутим, дан тржишта је представљао низ проблема које није било лако превазићи.
Колико је вредео нож?
Да ли треба платити једном или двема корпама кукуруза?
Да ли је крава вредела више од ручне колица?
Где је био референтни тест?
Нико не би могао да смисли бољи систем.
Фабијан је народу објавио: "Имам решење за наше проблеме са бартером."
Сви суграђани су позвани на велики скуп.
Огромна гомила се окупила на градском тргу.
Фабијан је објаснио свој нови систем, који је назвао новцем.
Пошто је ствар звучала прилично обећавајуће, људи су га знатижељно питали како ће се приступити промени.
Злато које обично користим за израду накита је веома драгоцен метал, рекао је он.
Не рђа, не мења боју и има неограничен рок трајања.
Дакле, направићу неколико златних новчића и сваки ћу назвати талером.
Он је публици објаснио како ће се вредност талера ускоро стабилизовати и да је коришћење новца као средства
размене знатно практичније од директне размене робе.
Један члан Народне скупштине је приметио да неки људи могу лако сами да ископају злато и од њега излију новчиће.
Фабијан је већ имао спреман одговор.
То би било неправедно.
Наравно, као законско средство плаћања прихватају се само новчићи које је одобрила влада.
Печат се ставља у сврху безбедности.
Публика је ово сматрала прилично веродостојним, и предложено је да сви у почетку добију исти број новчића.
Међутим, свећар се умешао и рекао да има право на већину талера, јер сви користе његове свеће.
Никако, узвикнуо је један од сељака, јер би без хране сви умрли од глади.
Већина талара дефинитивно треба да иде пољопривредницима.
Ово је у почетку довело до опште свађе.
Фабијан је пустио људе да се неко време препиру међу собом и на крају им је открио запањујуће решење.
Пошто се не можете сложити, предлажем да за сада од мене набавите све таларе који су вам потребни.
Теоретски не постоји горња граница, али наравно морате бити у могућности да ми вратите тај износ.
Што више талара добијеш од мене, то ћеш више морати да вратиш након годину дана.
У реду, рекоше суграђани, а шта је у томе за вас?
Пошто вам пружам услугу, објаснио је Фабијан, наиме снабдевање новцем, имам право на накнаду.
Рецимо да за сваких 100 талера које ти позајмим, враћаш ми 100 талера плус 5 талера за сваку наредну годину дуга.
Ових додатних пет талара је моја накнада за закуп, и ту накнаду ћемо називати каматом.
Чинило се да нема другог начина, а 5% се чинило скромним захтевом.
Врати се следећег петка и почнемо.
Фабијан није губио време и провео је наредних неколико дана и ноћи правећи новчиће.
Недељу дана касније, људи су стајали у реду испред његове радње.
Након што је грађански савет прегледао и одобрио новчиће, први грађани су ковани своје прве талере.
Неки су у почетку желели само неколико талара да испробају непознати систем.
Веома брзо нови средство размјене постало је веома популарно, тако да се вредност свих роба
процењивала у односу на златне новчиће или таларе.
Ова додела вредности била је цена производа, а цена је углавном била заснована на количини рада уложеног у његову производњу.
Ако је било потребно много посла, онда се наплаћивала висока цена.
Међутим, ствари које су се могле произвести готово без напора биле су јефтине.
У једном од градова у земљи живео је човек по имену Албан.
Он је био једини сатник.
Његови купци су били спремни да плате високу цену за његове сатове.
Али онда се појавио још један човек који је такође правио сатове и нудио их по нижој цени како би повећао своју продају.
Албан је био приморан да снизи цене како не би изгубио све своје купце у корист јефтинијих конкурената.
Ускоро су цене стабилизоване на нивоу повољном за купце, јер су оба сатоножа настојала да пруже
најбољи могући квалитет по најповољнијој цени.
То је била искрена и поштена слободна конкуренција.
Исти принцип се ускоро проширио на све секторе.
Грађевинска индустрија, транспортни сектор, пољопривреда, чак и рачуновође и свака друга професија.
Купци су имали слободан избор и по свом нахођењу су одлучили за најбољу понуду.
Није било вештачких заштитних мера као што су концесије или царинске дажбине које би спречиле друге људе да уђу у посао.
Стандард живота се подигао, и на крају су се сви питали како је живот уопште био могућ пре увођења новца.
Крајем године Фабијан је потражио све људе који су му дуговали новац.
Неки сада имају више него што су позајмили, али то такође значи да други сада имају мање, јер је у
оптицај уведено само одређено количество новчића.
Они који су остварили добит стога су вратили 100 талера плус 5 талера камате, али су често морали
поново да позајме новац како би остали у послу.
Први пут је свима осталима постало јасно да су у дуговима.
Пре него што им је поново позајмио новац, Фабијан је založio некретнине тих људи као гаранцију својих потраживања.
Сада дужници нису били само у дуговима, већ су и заложили своје куће, па су брзо кренули у потрагу за недостајућих
пет талара, који су били тако невероватно тешко набављиви.
Нико није схватио да друштво у целини никада неће моћи да се ослободи ове дужничке замке, јер чак и да су сви првобитно
произведени и пуштени у оптицај талери били отплаћени, и даље би постојао мањак од 5 талера камате годишње на сваких 100 талера.
Нико осим Фабијана није разумео да се камата никада не може исплатити, јер тај
додатни износ новчића никада није био произведен.
Било је апсолутно неизбежно да ће неки људи ускоро банкротирати.
У задњем делу своје радионице Фабијан је имао трезор у који су муштерије волеле да положе
неке од својих новчића ради безбедног чувања.
Он је за то наплаћивао малу накнаду, у зависности од износа новца и трајања чувања.
Власник је добио потврде о уплатама.
При већи куповинама било је незгодно носити много златних новчића, па је постепено постало уобичајено
плаћати једним или више Фабијевих рачуна који одговарају вредности купљене робе уместо новчића.
Трговци су прихватали рачуне као поуздано средство плаћања јер су их могли у било ком тренутку
однети Фабијану и заузврат добити златне новчиће.
Расирнице су прелазиле из руке у руку без потребе да се само злато помера.
Рачунима Фабијана се поуздавало подједнако као и у саме златне новчиће.
Фабијан је ускоро схватио да готово нико заправо није долазио да поврати златне новчиће.
Тада је помислио у себи: "Сада имам толико злата у свом поседу, а ипак свој хлеб зарађујем знојем свога чела као занатлија."
То је бесмислица.
Уосталом, десетине људи би ми плаћале камату да им је дозвољено да користе злато које овде само стоји и које се ретко преузима.
Рекао је себи: сасвим је у реду, злато није моје, али је у мом поседу и то је све што је важно.
Зашто да настављам да ковам новчиће када могу да користим неке од новчића из свог сефа?
Тако је почео да позајмљује златне новчиће који су већ били положени код њега.
У почетку само мало и веома опрезно, али постепено све смелије.
Једног дана Фабијан је примио велику пријаву за кредит.
Он је предложио купцу: зашто не отворимо рачун на твоје име уместо да ти достављамо све те новчиће?
Једноставно ћу вам издати одговарајући број потврда.
Зајмопримац се сложио и отишао са гомилом потврда.
Он је добио значајан зајам, али злато је остало у сефу.
Када је купац отишао, Фабијан је имао широк осмех на лицу, јер је успео да поједе колач и да га задржи у стомаку.
Он је могао позајмити злато и ипак га задржати у свом поседу.
Пријатељи, познаници и странци, па чак и непријатељи, требали су новац за своје послове, и све док су могли да обезбеде колатерал,
није било ограничења у износу новца који се могао позајмити.
Фабијан је могао да позајми неколико пута већи износ новца него што је било смештено у његовом сефу, који
чак није био ни његов, једноставно издавајући потврде.
И све је било у реду све док правни власници нису затражили повраћај свог злата и док се одржавало поверење становништва.
У великој књизи водио је прецизне евиденције дебита и кредита сваког појединачног купца.
Зајмовање новца се показало као изузетно исплатив посао.
Фабијанов друштвени статус порастао је скоро исто толико брзо колико и његово богатство.
Он је сада био важан човек кога су сви поштовали.
У финансијским питањима, његова реч је готово била сматрана открићем.
Златари из других градова почели су да се интересују за његове пословне праксе, и
једног дана су сви заједно отишли да га посете.
Он их је упознао са својим методама, али је нагласио да је тајност суштински предуслов.
Да је завера разоткривена, цео систем би се могао срушити као кула од карата.
Стога је одлучено да се оснудује тајно друштво.
Сваки златар се вратио у свој град и почео да организује свој посао позајмљивања новца према Фабијановим упутствима.
Фебијанови рачуни су сада прихваћени на исти начин као и његове златне новчиће, и често су
депоновани у сефу на исти начин као и новчићи.
Ако је један трговац желео да другом пошаље одређену уплату за испоруку робе, он је једноставно написао кратку инструкцију
Фабијану да пребаци новац са свог рачуна на рачун другог трговца.
Фабијан је успео да изврши неопходне измене у рачунима за само неколико минута.
Овај нови систем такође је постао веома популаран.
Писмене упуте за такав безготовински плаћај називане су чековима.
На још једном тајном састанку Фабијан је обавестио своје златаре о новом плану.
Следећег дана сазвали су састанак свих гувернера који су председавали појединачним деловима земље.
Фабијан је био портпарол. "Потврде које издајемо обично су добро прихваћене, али их понекад копирају фалсификатори."
Морамо ставити крај овоме.
Гувернери су узнемирено питали шта могу учинити по том питању.
Фабијан је, наравно, имао спреман одговор. "Предлажем да влада преузме задатак штампања нових пријема са сложеним
узорцима на посебном папиру, које ћемо називати новчаницама."
Ми, златарски занатлије, са задовољством покривамо трошкове штампе, јер нам то штеди
огроман временски период при издавању потврда.
Гувернери нису имали више примедби, јер је, наравно, било неопходно заштитити становништво од
превараната, а штампање новчаница је било разумно решење.
"И још нешто", рекао је Фабијан, "неки људи су почели да копају злато и ковају своје златне новчиће."
Предлажем доношење закона којим се захтева да се сви златни налази предају у замену за
одговарајућу надокнаду у виду кованица и новчаница.
Овај предлог је такође прихваћен, а влада је одштампала велике количине нових новчаница.
На свакој новчаници је био одређени појам.
Један талер, пет талера, десет талера и тако даље.
Златари су покрили минималне трошкове штампања.
Пошто је било много практичније носити белешке са собом, било је лако убедити становништво.
Упркос њиховој популарности, међутим, нове новчанице и новчићи су се користили само за око десет процената свих трансакција.
Статистика је показала да је 90 одсто свих плаћајних трансакција обрађено чековима и банкарским трансферима.
Фабијан је затим покренуо следећу фазу свог плана.
До сада су му клијенти заправо плаћали малу накнаду за чување свог новца на сигурном.
Међутим, како би привукао више новца у трезор, Фабијан је штедљивцима понудио три одсто камате на њихове депозите.
Већина људи је веровала да ће остварити само двопроцентни добитак, јер је био познат по томе што је
њихов новац позајмљивао уз камату од пет процената.
Уосталом, нико није био расположен да уопште доведе у питање Фабијанове методе, јер је добијање три процента камате
било знатно боље него плаћање додатних трошкова за складиштење.
Због великог броја штедљивих, средства којима је Фабијан управљао брзо су расла.
И поново је позајмио знатно веће износе него што је заправо било новчаница и кованица у трезору.
За сваких 100 талера у готовини у сефу он је позајмљивао 200, 300 или 400 талера, а у неким случајевима чак и до 900 талера.
Он је само морао да се увери да однос никада не пређе девет према један, јер је у просеку један од десет
купаца желео да му кредит буде исплаћен у готовини.
Ипак, Фабијан је успео да наплати пуних 45 талера камате на 900 талера књижног новца које је позајмио у облику обичних чекова.
То је пет процената од 900 талера.
А Фабијан је задржао 45 талера као камату.
Остали златари су учинили исто.
Сви су створили новац из ничега.
Једноставно хемијском оловком, и још је тражио камату.
Наравно, они сами нису ковали новац, већ су ангажовали државу да штампа новчанице или кова кованице,
које су потом златарски занатлије дистрибуирали народу.
Фабијан је платио само трошкове штампе.
Ипак, они су стварали новац из ничега када су одобравали кредите, а затим су наплаћивали камату на њега.
Већина људи је веровала да је влада одговорна за снабдевање новцем.
Они су такође веровали да ће Фабијан увек позајмљивати само оне суме новца које су му други положили као штедњу.
Међутим, чудно је да се уштеђевина никога никада није смањила када су новац позајмили негде другде.
Да су сви одједном покушали да подигну стање на својим рачунима, превара би била разоткривена.
Једног дана је промишљени бизнисмен дошао да види Фабијана.
Тврдња о камаti је погрешна, рекао је он.
Сваки пут када позајмеју 100 талера, траже 105 талера у повратку.
Додатних пет талара никада не може бити плаћено, јер не постоје.
Сељаци производе храну, индустрија производи робу и тако даље, али само они производе новац.
Поставимо да су у целој земљи постојала само два бизнисмена који су били послодавци за све остале.
Сваки од ова двојица позајмљује 100 талара.
Плаћамо 90 талера за плате и трошкове и остварујемо добит од 10 талера, која иде у наше џепове.
Укупна куповна моћ би онда износила 90 плус 10 талера пута 2, односно 200 талера.
Али да бисмо их платили, морали бисмо да продамо све наше производе за 210 талера.
Ако један од нас успе да прода своју целу залиху за 105 талара, други може зарадити највише 95 талара.
Штавише, он неће моћи да прода неку од својих роба јер нема више новца да их купи.
Он ће им и даље дуговати 10 талера и може их вратити само позајмљујући још новца.
Систем је стога немогућ.
Човек је наставио.
Очигледно су требали да пусте у оптицај 105 талара, наиме 100 за мене и 5 које ће потрошити сами.
Тада би у оптицају било 105 талара и дугови би могли бити отплаћени.
Фабијан је ћутао и коначно одговорио.
Економија је веома компликована област, моја драга.
Ово питање захтева много година проучавања.
Поменутим питањима ћу посветити пажњу коју заслужују, а ви, молим вас, побрините се за своја.
Морате да радите ефикасније, повећате производњу, смањите трошкове и постанете бољи бизнисмен.
Са задовољством ћу вам помоћи у сваком тренутку.
Посетилац је отишао незадовољан.
Нешто није било у реду овде.
У Фабијановим методама било је нешто суштински погрешно.
И он је вешто избегавао питања.
Али Фабијан је био широко признат као стручњак, и приговори би били узалудни.
Уосталом, чинило се да економија цвета и да земља доживљава огроман успон.
Да би покрили камату на позајмљени новац, трговци су морали да повећају цене.
Запослени су се потом жалили да су им плате прениске.
Међутим, послодавци нису хтели да плате више плате.
Указали су на ризик банкрота.
Сељаци нису били правично плаћени за своје производе.
И многе домаћице су се жалиле на превише скупе намирнице.
Коначно су избили штрајкови.
Феномен који је раније био непознат.
Све више људи је такође било погођено сиромаштвом.
Чак ни пријатељи или рођаци нису имали средства да им помогну.
Стварно богатство земље било је углавном заборављено.
Плодна земља, простране шуме, минерални ресурси и стока.
Све се вртило око новца.
Ова наизглед врховна роба, која је увек била у кратком снабдевању.
Али нико није доводио систем у питање.
Сматрало се да је влада имала све ове механизме под контролом.
Неколико људи је успело да уложи своје вишкове средстава и оснује независне кредитне или финансијске институције.
Ово би донело 6% камате или више, што је значајно премашило Фабијанову понуду каматне стопе од 3%.
Међутим, ове независне компаније могле су да позајмљују само новац који је заправо био њихова својина.
За разлику од Фабијана, они нису имали чудну моћ да стварају новац из ничега, довољно што би
га једноставно унели у књиге хемијском оловком.
Ове независне финансијске институције иритирале су Фабијана и његове присталице.
Стога су они одмах основали своју.
Већина конкуренције је откупљена пре него што је уопште имала прилику да процвета.
За кратко време све финансијске институције су биле у њиховом власништву или под њиховом контролом.
Укупна економска ситуација наставила је да се погоршава.
Радници су мислили да њихови шефови убирају превише профита.
Радници, с друге стране, сматрали су своје послодавце лењивим и неефикасним.
Сви су међусобно кривили једни друге.
Гувернери такође нису успели да нађу решење.
Штавише, чинило се да се проблему сиромаштва мора приступити као питању првог приоритета.
Уведени су социјални програми и сваки становник је био законски обавезан да допринесе.
Ово је, пак, разбеснило грађане, који су се и даље држали старомодне идеје да би комшије
требало добровољно да помажу једни другима у невољи.
Ови порези нису ништа више од легализованог пљачкања, протестовали су људи.
Све што се узима од појединца против његове воље, без обзира на сврху, једнако је крађи.
Али се сваки осећао беспомоћно и бојао се затворске казне која би могла бити изречена због непоплате пореза и такси.
Иако су социјални програми пружили краткорочно олакшање, они нису могли да реше проблеме.
Напротив, они су се ускоро вратили у већем броју, доносећи са собом додатну потребу за новцем.
Социјалне расходе достигле су вртоглаве висине, а скуп апарат за управљање такође је измакнуо контроли.
Већина чланова владе били су пристојни људи који су пружали поштене информације.
Нису хтели да оптерећују своје суграђане додатним трошковима.
Тако пропуштају своју последњу шансу, позајмљујући недостајући новац од Фабијана и његових другова.
Међутим, они нису имали појма како ће икада отплатити ове обвезнице.
Родитељи више нису могли да приуште да плате наставнике своје деце.
Ни лекаре више нису могли да приуште.
Чак су и транспортне компаније банкротирале.
Просто није било више новца.
Корак по корак, влада се нашла приморана да преузме и управља свим овим функцијама.
Наставници, лекари и многе друге професионалне групе постали су државни службеници и запослени у јавном сектору.
У овим околностима само су неки и даље извлачили задовољство из свог рада.
Добијали су пристојне плате, али су изгубили своју независност и идентитет.
Свака особа је била само један зупчаник у џиновској машини.
Није било простора за личну иницијативу, а професионална достигнућа су једва примећивана.
Плата и зараде су биле практично фиксне, а унапређења су била могућа само када би претпостављени отишао у пензију или умро.
У својој очајаности, они на власти су одлучили још једном да затраже савет од Фабијана.
Сматрали су га изузетно паметним, и он је увек изгледао као да има најбоље решење за финансијске проблеме.
Слушао је све њихове проблеме, размислио о њима и проговорио.
Многи људи не могу да се носе са својим проблемима.
Они зависе од тога да неко други интервенише и реши њихове проблеме за њих.
Сигуран сам да се сви слажете да већини људи треба омогућити право на срећу у животу и да им се задовоље основне потребе.
Уосталом, ми представљамо свеобухватно начело да су сви људи једнаки.
Да би се створила равнотежа, вишак богатства богатих мора бити одузет и прерасподељен сиромашнима.
Нема другог начина.
Мора да се уведе прогресивни порески систем.
Што више неко има, то више мора да плати.
Опорезујте све према њиховом богатству и дајте свима према њиховим потребама.
На пример, школе и болнице треба да буду бесплатно доступне онима који су финансијски угрожени.
Он им је одржао дугачак говор о племенитим идеалима и завршио речима: "И, молим вас, не заборавите да ми дугујете новац."
Већ прилично дуго га позајмљујеш.
Могу вам изаћи у сусрет тако што ћу обуставити отплату, али морате барем наставити да ми плаћате камату.
Нико није доводио у питање Фабијанову филозофију.
Влада је заправо уведела прогресивни порез на доходак.
Што је неко више зарађивао, то је био виши проценат пореза који му се наплаћивао.
Никоме се није допадао порез на доходак, али су сви плаћали јер би иначе отишли у затвор.
Трговци су поново били приморани да повећају цене.
Још једном су запослени затражили више плате.
Као резултат тога, многи предузетници су морали да замене део своје радне снаге машинама или су банкротирали.
Ово је, наравно, погоршало незапосленост, што је навело владу да уведе додатне моделе социјалне помоћи и накнада за незапослене.
Влада је увела тарифе, субвенције и друге заштитне мере како би спасила разне индустрије од колапса и сачувала радна места.
Овде и тамо људи су почели да се питају да ли је сврха производње заправо производња робе или само обезбеђивање радних места.
Како се ситуација настављала да се погоршава, влада је покушавала да одржи одређени степен
стабилности кроз контролу плата и цена и сложене прописе.
Пореске власти су требало да буду ојачане путем пореза на додату вредност и свих врста намета.
Неко је једном указао да је векна хлеба била оптерећена са преко 50 различитих пореза на путу од комбајна до домаћице.
Сада је било време да стручњаци ступе на сцену. Понекад су чак достизали ниво кабинета, али су се углавном
састајали у незначајним одборима и, из године у годину, могли су да произведу само бесмислене папире.
У најбољем случају, они су препоручили даље реструктурирање пореског система.
Али укупни износ пореза и такси наставио је да расте стабилно.
Фабијан је неуморно захтевао исплату својих камата.
Ова ставка је прогутала све већи део пореских прихода.
Ово је довело до потпуно новог облика политике, наиме партијске политике.
Људи су се препирали међу собом о томе која партија може најбоље да реши проблеме.
Људи су расправљали о личностима и идеологијама, бацали једни другима етикете и правили
велику галаму око свега, осим око стварног проблема.
Тиха очајност се проширила међу управљачким телима.
На крају је дошло до тога да је камата која се морала платити у једном граду премашила укупан остварени приход.
У целој земљи је износ неплаћених камата растао, а на заостале камате се сада такође
наплаћивала камата, позната као сложена камата.
На овај начин је опипљиво богатство земље постепено преузето од стране Фабијана и његових присталица, било
преносом власништва или јачањем контроле над надзорним одборима.
Али контрола још није била свеобухватна.
Тајно друштво је знало да ће бити сигурно у својој позицији тек када сваку појединца буде савршено контролисало.
Свуда је недостајало новца.
Многи људи су били незапослени и осиромашили су.
Системи социјалне заштите нису могли да се побрину за све, па су се људи постепено почели бунити.
Фабијан је убедио владу да убије две муве једним ударцем.
Прво, рат је најбоље средство за уједињење људи у борби против заједничког спољног непријатеља.
И друго, ово је такође најбољи начин да се отплате домаћи државни дугови, наиме експлоатисањем других земаља након победе.
Да би покренуо ратну машину, Фабијан је подигао фабрике, дао њиховим власницима новац за производњу бомби,
позајмио новац војсци и на крају одобрио жртвама кредите с високим каматним стопама за обимну обнову.
Након тога, под окриљем економског развоја, одобрени су даљи великодушни кредити.
Овај систем, са свим својим импликацијама, био је толико успешан да су се многе земље широм света изненада нашле не
само у страном dugu, односно према Фабијану, већ и умешане или учествујуће у неком врсту наоружаног конфликта.
Фабијан је обезбедио да увек постоји равнотежа снага, тако да се било која земља могла приморати на рат против било које друге.
Фабијан је увек мислио да је то добра идеја када би нека земља игнорисала његове предлоге, није враћала
своје дугове или је желела да уведе нови новчани систем који није био повезан са Фабијаном.
Фабијан је увек финансирао нападнату земљу, углавном преко људи у позадини, параван-организација или тајних служби, како би рат
трајао што дуже и како би се од обнове зарадило што више новца.
Он је потом отплатио своје зајмове пљачкајући инфраструктуру и природне ресурсе освојене земље.
Већина наших суграђана који су се побунили против подмуклог система ућутана је стављањем под
економски притисак или једноставним исмевањем.
У ту сврху Фабијан и његови помагачи купили су већину новина, телевизијских и радио станица и
поставили руководство по свом избору да их управља.
Многи од ових медијских оператера заиста су покушавали да побољшају свет, али уопште нису схватали како их искоришћавају.
Решења која су промовисали увек су третирала само симптоме, а никада нису решавала основни узрок проблема.
Сигурно је било разних новина и часописа.
Неки за левицу, неки за десницу, неки за либерални центар, као и часописи за раднике и други за предузетнике.
Допуштено ти је да читаш и пишеш шта год хоћеш, али само док не покушаш да дођеш до суштине стварног проблема.
Фабијанов велики план био је при крају.
Цела земља, и не само ова земља, била је тешко дужна њему.
Кроз образовни систем и масовне медије, он је контролисао не само емоције људи, већ и њихове мисли.
Оно што је становништво мислило и у шта је веровало, на крају је у потпуности било у Фабијановим рукама.
Ако једна особа поседује далеко више новца него што би икада могла потрошити на своје лично уживање,
какве посебне ужитке још увек може извући из света?
За самопроглашену елиту постоји јасан одговор на ово питање.
Моћ.
Гола, необуздана моћ над другим људима.
Идеалисти су били веома вешти у медијима и у политици и тиме су били ефикасно неутралисани.
Али Фабијан је пронашао праве опсесивне контролоре са оним посебним менталитетом владара који је
тражио међу зависницима од моћи финансијских династија.
Већина бивших златара развила је овај менталитет.
Њихово прекомерно богатство их више није задовољавало.
Тражили су узбуђење новог изазова.
Власт над масама била је крајња игра.
Ови људи су мислили да су супериорнији од свих осталих.
Наше је право и наша дужност да владамо.
Масе не знају шта им је добро.
Мораш да их окупиш и да им заповедаш.
Ми, с друге стране, рођени смо да владамо.
Фабијан и његови присталице контролисали су бројне кредитне институције широм града и земље.
Могуће је да су то биле приватне компаније са различитим власницима, али упркос свакој
очигледној конкуренцији, тесно су сарађивале.
Са одобрењем владе основана је централна банка, чији темељи нису били засновани ни на сопственом капиталу.
Не, и овде је стварање новца било засновано на оптерећивању штедних депозита становништва.
Дуг колико год око може да види.
Споља је овај резервни центар остављао утисак да озбиљно регулише понуду новца и на неки начин оличава државну функцију.
Али, чудно је што ниједан изабрани владин представник или високи државни службеник никада није
био укључен у управни одбор ове централне банке.
Влада више није директно задуживала Фабијан, већ се могла обратити централној банци, при чему су порески
приходи за следећу годину служили као колатерал за зајмове.
Ово је било у складу са Фабијановим планом, наиме да скрене сумњу са себе и уместо тога предложи владину процедуру.
У позадини, наравно, он је остајао у контроли.
Фабијанова индиректна контрола над државним пословима била је толико савршена да је једном приликом пропустио понос.
Ако контролишем новац нације, онда ми није важно ко доноси законе.
Није било важно која је странка била на власти, јер је Фабијан контролисао новац, финансије, животну снагу нације.
Влада је примила новац, али је на сваки додатни зајам наплаћиван камата.
Све већи износи улажу се у све врсте социјалних бенефиција, а влада је једва могла да
плаћа камате, а камоли да отплати главни дуг.
Понекад би неко упитао: "Ако је новац систем који су створили људи, онда га сигурно можемо прилагодити
потребама људи тако да им служи, а не да их контролише, зар не?"
Али људи те врсте постајали су све ређи, а њихови гласови били су загушени пакленом буком изазваном вечитом
потрагом за пет недостајућих талара за плаћање камате.
Владе су долазиле и одлазиле, а са њима и партијске боје.
Црно, црвено, жуто, зелено, али је принцип остао исти.
Без обзира која је влада била на власти, Фабијанов коначни циљ сваке године био је све ближи.
Човечански закони били су небитни.
Оптерећени су порезом до мучнине.
Њена солвентност је дошла крају.
Сада је било зрело за Фабијанов последњи велики потез.
Десет процената свих новца још увек је било у оптицају у облику новчића и новчаница.
Са новцем у џепу, људи су и даље имали одређену меру контроле над својим животима.
Овај последњи бастион личне слободе морао је бити укинут без изазивања сумње.
Може се тврдити да је то било питање безбедности.
Чекови нису били прихваћени ван сопствене заједнице.
Људи нису желели да носе готовину са собом када путују.
Стога је у овој области било веома добродошло практичније решење.
Наравно, Фабијан је опет имао праву идеју.
Његова организација је сваком издала пластичну картицу на којој су били приказани име
носиоца, фотографија и идентификациони број.
Само сте морали да покажете ову картицу приликом куповине.
Пословни људи су контактирали централно рачунарско језгро и проверили кредит, након чега је
купац могао да купује до воље до одређеног износа.
Кредитна картица је постала још привлачнија за купце јер им се није наплаћивала камата
када би до краја месеца отплатили свој износ.
Пословни људи, с друге стране, имали су знатно веће трошкове, који су затим морали бити додати
цени крајњих производа и тиме пренети на купца.
Фабијан и његови другари уживали су у све бољој репутацији.
Да, они су заиста сматрани стубовима друштва.
Његове изјаве о финансијским и економским питањима прихваћене су готово као религијска догма.
Бројне мале фирме су пропале под све већим теретом пореза и такси.
Уведене су специјалне дозволе и лиценце за све могуће технике и поступке, што је отежавало
преосталим компанијама да остану на површини.
Фабијан је поседовао или контролисао све велике компаније, свака са стотинама подружница.
Такмичење између ових великих компанија било је искључиво превара.
На крају су сви конкуренти били приморани да напусте тржиште.
Водоинсталатери, аутомеханичари, електричари и већина других занатлија и малих предузећа претрпели су исту судбину.
Они су прогутани од стране Фабијевих великих корпорација, које су заједно биле под заштитом владе.
Фабијан је затим заговарао потпуну укидање новчића и папирног новца.
Да ниједна компанија или појединац не би могла да опстане без кредитних картица и свеприсутног рачунарског система.
У случају да неко изгуби кредитну картицу, Фабијанов план је био да се идентификациони број сваког грађанина
тетовира на његову руку, како би се могао прочитати под посебним светлом и пренети у рачунар.
Без таквог доказа о идентитету, нико више не би могао ништа да купи или прода.
Сваки рачунар треба да буде повезан са џиновским централним рачунаром у којем би биле
похрањене све информације о свакој појединачној особи.
На тај начин Фабијан би знао све о свима.
Када би то било постигнуто, он би имао коначну и потпуну контролу над свим људима у земљи и, штавише, над свим људима на свету.
Решења и могући излази из ове невоље већ постоје данас.
Желели бисмо да се захвалимо свима који су допринели успеху овог филма: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de