Masskopiering av denna DVD är uttryckligen önskvärd; största möjliga spridning är utgivarnas
uttalade mål. Med vänliga hälsningar, Neue Impulse e.V.
Följande film visar den faktiska utvecklingen av våra pengar och felet i det monetära systemet
Eventuella likheter med verkliga händelser och personer är varken slumpmässiga eller oavsiktliga.
Neue Impulse e.V. visar
med vänligt stöd av secret.tv, Kopp Verlag, CreVid.de
en produktion av Michael Kent
En berättelse om guldsmeden Fabian
Varför pengar saknas överallt
Ge mig världen plus 5% eller
baserad på en text av Larry Hannigan
Ritningar Ralf Alex Fichtner
Talare Kai Taschner
Regi och animation: Christoph Lehmann
Fabian var innerligt upprymd när han övade på det tal han skulle hålla inför en stor publik dagen därpå.
Han hade alltid strävat efter makt och prestige.
Nu skulle hans dröm snart gå i uppfyllelse.
Fabian var en hantverkare som arbetade med guld och silver och tillverkade smycken och prydnadsföremål, men han tyckte inte
längre om att han var tvungen att försörja sig genom arbete.
Han sökte det ovanliga, utmaningen.
Och nu var hans stora plan på väg att förverkligas.
I generationer var det direkta utbytet av varor det vanligaste sättet att bedriva handel.
De som hade en familj att försörja klarade antingen av uppgiften helt och hållet genom att odla sina egna grödor och föda upp sin
egen boskap, eller så specialiserade de sig på ett visst yrke.
Överskottet från den egna produktionen byttes mot andras överskott.
Marknadstorget var det livliga centrumet för det sociala livet.
Trots damm och buller var det färgstarka folklivet i allmänhet populärt, eftersom det
alltid fanns mycket nytt och intressant att höra.
På senare tid har dock friktionerna och konflikterna tyckts öka.
Varför slösa så många ord på det?
Det var dags att sätta upp ett bättre system.
Hittills hade folk oftast varit på gott humör och njutit av frukterna av sitt arbete.
Regeringsformen var extremt enkel.
I varje kommun valdes ett medborgarråd som hade till uppgift att trygga och garantera individens fri- och rättigheter.
Ingen fick tvingas att göra något mot sin vilja, vare sig på uppmaning av en enskild person eller en grupp.
Det var det enda syftet med regeringen och varje vald borgmästare stöddes villigt av sin kommun.
Marknadsdagen medförde dock vissa problem som inte kunde lösas på ett enkelt sätt.
Vad var värdet på en kniv?
Ska den betalas med en eller två korgar majs?
Var en ko värd mer än en vagn?
Var fanns riktmärket?
Ingen kunde tänka sig ett bättre system.
Fabian hade sagt till folket att jag hade lösningen på våra byteshandelsproblem.
Alla medborgare bjöds in till en stor sammankomst.
En stor folkmassa samlades på stadens torg.
Fabian förklarade sitt nya system, som han kallade pengar.
Eftersom det lät mycket lovande frågade folket honom nyfiket hur man hade hanterat omställningen.
Det guld som jag normalt använder för att tillverka smycken är en mycket dyrbar metall, säger han.
Den rostar inte, missfärgas inte och har en obegränsad hållbarhetstid.
Så jag kommer att göra ett antal mynt av guld och kalla varje mynt för en thaler.
Han förklarade för publiken hur värdet på thalern snart skulle stabiliseras och att användningen av pengar som bytesmedel
skulle vara mycket mer praktiskt än direkt utbyte av varor.
En medlem av medborgarrådet påpekade att vissa människor lätt skulle kunna bryta guld själva och tillverka mynt av det.
Fabian hade redan svaret.
Det skulle vara fel.
Naturligtvis är det bara mynt som godkänts av regeringen som accepteras som betalningsmedel.
Ett sigill är präglat för säkerhets skull.
Publiken tyckte att detta var ganska trovärdigt och det föreslogs att alla skulle få samma antal mynt till att börja med.
Men ljusmakaren inflikade: "Jag har rätt till de flesta thalers, eftersom alla använder mina ljus.
Inte en chans, ropade en av bönderna, för utan mat skulle alla svälta ihjäl.
Det mesta av thalern borde verkligen gå till bönderna.
Detta ledde inledningsvis till ett allmänt bråk.
Fabian lät människorna diskutera med varandra ett tag och kom till slut på en fantastisk lösning.
Eftersom ni inte kan komma överens föreslår jag att ni först får alla Thaler ni behöver av mig.
Det finns teoretiskt sett ingen övre gräns, men du måste naturligtvis kunna betala tillbaka beloppet till mig.
Ju fler Thaler du får från mig, desto mer måste du betala tillbaka efter ett år.
Okej, sa medborgarna, och vad får ni ut av det?
Eftersom jag tillhandahåller er en tjänst, förklarade Fabian, nämligen att tillhandahålla pengar, har jag rätt till ersättning.
Låt oss säga att för varje 100 thalers jag ger dig får jag tillbaka 100 plus 5 thalers
för varje på varandra följande år av skuld.
Dessa 5 Thaler extra är min låneavgift och vi vill kalla denna låneavgift för ränta.
Det verkade inte finnas något annat sätt och 5% verkade vara ett blygsamt krav.
Kom tillbaka nästa fredag så sätter vi igång.
Fabian slösade ingen tid och ägnade de närmaste dagarna och nätterna åt att tillverka mynt.
En vecka senare stod folk i kö utanför hans butik.
Efter att medborgarrådet hade granskat och godkänt mynten lånade de första medborgarna sina första thalers.
Vissa ville till en början bara ha några få thalers för att prova på det okända systemet.
Det nya betalningsmedlet blev snart så populärt att allting värderades i guldmynt eller thalers.
Denna värdefördelning var priset på en produkt och priset baserades huvudsakligen på
det arbete som krävdes för att producera den.
Om det krävdes mycket arbete krävdes ett högt pris.
Men saker som kunde produceras nästan utan ansträngning var billiga.
En man vid namn Alban bodde i en av landets städer.
Han var den enda urmakaren.
Hans kunder var beredda att betala ett högt pris för hans klockor.
Men så kom det en annan man som också tillverkade klockor och som erbjöd dem billigare för att öka sin försäljning.
Alban tvingades sänka sina priser för att inte förlora alla sina kunder till billigare konkurrenter.
Priserna jämnade snart ut sig på en kundvänlig nivå, eftersom båda klocktillverkarna strävade efter att
leverera bästa möjliga kvalitet till lägsta möjliga pris.
Det var en äkta och ärlig fri konkurrens.
Samma princip tillämpades snart på alla sektorer.
Byggbranschen, transportsektorn, jordbruket, till och med revisorer och alla andra yrken.
Kunderna hade ett fritt val och bestämde sig för det bästa erbjudandet efter eget gottfinnande.
Det fanns inga artificiella skyddsåtgärder såsom koncessioner eller tullar för att
hindra andra från att komma in i verksamheten.
Levnadsstandarden steg och till slut undrade alla hur livet någonsin hade varit möjligt innan pengar infördes.
I slutet av året besökte Fabian alla de personer som var skyldiga honom pengar.
Vissa ägde nu mer än de hade lånat, men det innebar också att andra ägde mindre, eftersom
bara ett visst antal mynt hade satts i omlopp.
Den som gjorde ett överskott betalade tillbaka 100 thalers plus 5 thalers ränta, men var ofta tvungen att
låna pengar igen för att kunna fortsätta sin verksamhet.
Alla de andra insåg för första gången att de var skuldsatta.
Innan Fabian lånade ut pengar till dem igen pantsatte han deras egendom för att säkra sina fordringar.
Nu var gäldenärerna inte bara skuldsatta utan hade också belånat sina hus, så de gav sig snabbt iväg för att leta efter
de saknade 5 thalern, som var så otroligt svåra att hitta.
Ingen insåg att bolaget som helhet aldrig skulle kunna ta sig ur denna skuldfälla, för även om alla de thalers som ursprungligen
producerades och sattes i omlopp hade återbetalats, skulle det fortfarande ha saknats 5
thalers ränta per år på varje 100 thalers.
Ingen utom Fabian insåg att räntan aldrig skulle kunna betalas eftersom det extra
antal mynt som krävdes aldrig hade producerats.
Det var helt oundvikligt att vissa personer snart skulle visa sig vara insolventa.
Längst bak i sin verkstad hade Fabian ett valv där kunderna gärna lämnade några av sina mynt i säkert förvar.
Han tog ut en liten avgift beroende på hur mycket pengar det rörde sig om och hur länge förvaringen varade.
Ägaren fick kvitton för sina insättningar.
Vid större inköp var det tråkigt att släpa runt på en massa guldmynt och så småningom blev det vanligt att i
stället för mynt betala med ett eller flera av Fabians kvitton, som motsvarade värdet på de inköpta varorna.
Affärsinnehavarna accepterade kvittona som ett pålitligt betalningsmedel, eftersom de när som helst
kunde lämna dem till Fabian och få guldmynt i utbyte.
Kvittona gick från hand till hand utan att guldet i sig behövde flyttas.
Fabians kvitton var lika pålitliga som guldmynten själva.
Fabian insåg snart att det knappast var någon som kom för att hämta ut guldmynten.
Så han tänkte: "Nu har jag så mycket guld i min ägo och kan ändå försörja mig i mitt anletes svett som hantverkare.
Det är skitsnack.
Dussintals människor skulle trots allt betala ränta till mig om de fick använda det guld som
bara ligger här och som sällan tas i anspråk.
Han sa till sig själv, helt rätt, guldet tillhör inte mig, men det är i min ägo och det är allt som betyder något.
Varför ska jag fortfarande producera mynt när jag kan använda en del av mynten från mitt valv?
Så han började låna ut de guldmynt han redan hade på depå.
Först bara lite och mycket försiktigt, men efterhand allt djärvare och djärvare.
En dag fick Fabian en förfrågan om ett stort lån.
Han föreslog för kunden att vi skulle öppna ett konto i ditt namn i stället för att transportera alla mynten till dig.
Jag kommer helt enkelt att utfärda ett motsvarande antal kvitton till dig.
Låntagaren gick med på det och gick därifrån med en hög kvitton.
Han hade fått ett stort lån och ändå låg guldet kvar i valvet.
När kunden hade gått hade Fabian ett stort leende på läpparna eftersom han hade lyckats äta en tårta och ändå behålla den.
Han kunde låna ut guld och ändå behålla det i sin ägo.
Vänner, bekanta och främlingar, till och med fiender, behövde pengar till sina företag och så länge de kunde ställa säkerhet
fanns det ingen gräns för hur mycket pengar de kunde låna ut.
Fabian kunde låna ut flera gånger så mycket pengar som fanns i hans valv, som han inte ens
var ägare till, bara genom att utfärda kvitton.
Och allt var bra så länge de verkliga ägarna inte krävde tillbaka sitt guld och folkets förtroende upprätthölls.
Han förde noggranna register över varje enskild kunds debiteringar och krediteringar i en stor huvudbok.
Utlåning av pengar visade sig vara en extremt lönsam verksamhet.
Fabians sociala status steg nästan lika snabbt som hans förmögenhet.
Han var nu en viktig man som man såg upp till.
I finansiella frågor var hans blotta ord nästan en uppenbarelse.
Guldsmeder från andra städer började intressera sig för hans affärsmetoder och en dag besökte de honom tillsammans.
Han introducerade dem till sina metoder, men betonade med eftertryck att hemlighetsmakeri var en nödvändig förutsättning.
Om konspirationen hade avslöjats kunde hela systemet ha kollapsat som ett korthus.
Man beslöt därför att grunda ett hemligt sällskap.
Varje guldsmed återvände till sin stad och började organisera sin egen penningutlåningsverksamhet enligt Fabians instruktioner.
Samtidigt accepterades Fabians kvitton på samma sätt som hans guldmynt och de förvarades
ofta i ett kassaskåp på samma sätt som mynten.
Om en handlare ville skicka en viss betalning till en annan handlare för en leverans av varor, skrev han helt
enkelt en kort instruktion till Fabian om att föra över pengar från hans konto till den andra handlarens konto.
Fabian kunde göra de nödvändiga ändringarna i bokföringen på bara några minuter.
Detta nya system blev också mycket populärt.
De skriftliga instruktionerna för sådana kontantlösa betalningar kallades checkar.
Vid ett annat hemligt möte avslöjade Fabian en ny plan för sina guldsmeder.
Dagen därpå sammankallade de alla guvernörer som ansvarade för de olika delarna av landet till ett möte.
Fabian fungerade som talesman. "De kvitton vi utfärdar är mycket populära, men ibland kopieras dessa kvitton av förfalskare.
Vi måste få ett slut på det här."
Förtvivlade frågade guvernörerna vad de kunde göra åt saken.
Fabian hade naturligtvis svaret klart. "Jag föreslår att regeringen i framtiden tar på sig uppgiften att
trycka nya kvitton med komplicerade mönster på specialpapper, som vi kommer att kalla sedlar.
Vi guldsmeder står gärna för tryckkostnaderna eftersom det besparar oss den enorma tid som det tar att utfärda kvitton."
Centralbankscheferna hade inga ytterligare invändningar, eftersom det naturligtvis var nödvändigt att skydda befolkningen
från bedragare och att trycka sedlar var en förnuftig lösning.
"Och så en sak till", sa Fabian, "en del människor har gått bland guldgrävarna och gör sina egna guldmynt.
Jag föreslår att det stiftas en lag som kräver att alla guldklimpar lämnas in i form
av mynt och sedlar mot lämplig ersättning."
Även detta förslag accepterades och regeringen tryckte upp ett stort antal nya sedlar.
Det fanns ett visst ord på varje sedel.
En thaler, fem thalers, tio thalers och så vidare.
Guldsmederna betalade för de små tryckkostnaderna.
Eftersom det var mycket lättare att bära med sig anteckningarna var det lätt att övertyga befolkningen.
Trots att de nya sedlarna och mynten var populära användes de dock bara vid cirka tio procent av alla transaktioner.
Statistiken visade att 90 procent av alla betalningstransaktioner gjordes med check och banköverföring.
Fabian satte nu igång nästa fas i sin plan.
Fram till nu hade kunderna faktiskt betalat honom en liten avgift för att hålla sina pengar säkra.
Men för att få in mer pengar i valvet erbjöd Fabian spararna tre procents ränta på insättningarna.
De flesta trodde att han bara skulle göra en vinst på två procent eftersom han var känd för
att låna ut sina pengar till fem procents ränta.
För övrigt var folk inte alls benägna att ifrågasätta Fabians metoder, eftersom det var mycket bättre att få tre
procents ränta än att behöva betala extra för förvaring.
Tack vare det stora antalet sparare växte Fabians förvaltade kapital snabbt.
Och återigen, han lånade ut mycket större summor än vad som faktiskt fanns i valvet i form av sedlar och mynt.
För varje 100 thalers kontantbelopp i kassaskåpet lånade han ut 200, 300 eller 400 thalers,
och ibland upp till 900 thalers, till låntagare.
Allt han behövde göra var att se till att förhållandet nio till ett aldrig överskreds, eftersom i genomsnitt en
av tio kunder ville ha sitt saldo utbetalt i kontanter.
Ändå kunde Fabian kräva hela 45 thalers ränta på de 900 thalers bokpengar som han lånade ut med hjälp av enkla egna checkar.
Det innebär fem procent på 900 thalers.
Och Fabian behöll de 45 thalersen i ränta.
De andra guldsmederna gjorde likadant.
De skapade alla pengar ur tomma intet.
Helt enkelt med en reservoarpenna och tog dessutom ut ränta på det.
Naturligtvis präglade de inte pengarna själva, utan lät regeringen trycka sedlar eller prägla mynt,
som sedan delades ut till folket av guldsmederna.
Fabian täckte endast tryckkostnaderna.
Ändå skapade de pengar ur tomma intet när de beviljade lån och tog också ut ränta på dem.
De flesta trodde att regeringen tog hand om penningmängden.
De trodde också att Fabian bara skulle låna ut pengar som andra hade satt in som sparpengar hos honom.
Det enda märkliga är att ingens sparinlåning någonsin minskat när pengarna lånats ut någon annanstans.
Om alla hade försökt ta ut sitt saldo på en gång hade bluffen avslöjats.
En dag kom en eftertänksam affärsman fram till Fabian.
Räntekravet är felaktigt, sade han.
Varje gång de lånar ut 100 thalers kräver de 105 thalers i gengäld.
De extra 5 thalern kan aldrig betalas ut, eftersom de inte existerar.
Bönder producerar mat, industrin producerar varor och så vidare, men det är bara de som producerar pengar.
Låt oss anta att det bara finns två företagare i hela landet som fungerar som arbetsgivare för alla andra.
Var och en av dessa två lånar 100 thalers.
Vi betalar 90 daler i löner och omkostnader och räknar med en vinst på 10 daler, som går i egen ficka.
Den totala köpkraften skulle då vara 90 plus 10 thalers gånger 2, dvs. 200 thalers.
Men för att betala dem skulle vi behöva sälja alla våra produkter för 210 thalers.
Om en av oss faktiskt lyckas sälja hela sitt varulager för 105 thalers kan den andre bara tjäna maximalt 95 thalers.
Dessutom kommer han inte att kunna sälja några av sina varor eftersom det inte finns några pengar kvar att köpa dem för.
Han kommer fortfarande att vara skyldig dem 10 thalers och kan bara betala tillbaka genom att låna mer pengar.
Systemet är därför omöjligt.
Mannen fortsatte.
Uppenbarligen skulle de sätta 105 thalers i omlopp, 100 till mig och 5 att spendera själva.
Då skulle 105 thalers vara i omlopp och skulden kunde återbetalas.
Fabian lyssnade under tystnad och svarade till slut.
Ekonomi är ett mycket komplicerat område, min kära.
Detta problem kräver många års studier.
Jag kommer att ägna vederbörlig uppmärksamhet åt dessa frågor medan ni sköter era egna.
Du behöver arbeta mer effektivt, öka produktionen, minska kostnaderna och bli en bättre affärsman.
Jag är glad att kunna hjälpa dig när som helst.
Besökaren gick missnöjd vidare.
Det var något som var fel här.
Det var något fundamentalt fel med Fabians metoder.
Och han duckade skickligt för frågor.
Men Fabian var allmänt ansedd som expert och alla invändningar skulle vara meningslösa.
Ekonomin verkade ju trots allt blomstra och landet upplevde ett enormt uppsving.
För att täcka räntan på de lånade pengarna var handlarna tvungna att höja sina priser.
De anställda klagade sedan på att deras löner var för låga.
Arbetsgivarna ville dock inte betala högre löner.
De hänvisade till risken för konkurs.
Bönderna fick inte ordentligt betalt för sina produkter.
Och många hemmafruar klagade på den alltför dyra maten.
Till slut bröt strejker ut.
Ett hittills okänt fenomen.
Allt fler människor drabbades också av fattigdom.
Och inte ens vänner eller släktingar hade möjlighet att hjälpa dem.
Landets faktiska rikedomar glömdes till stor del bort.
De bördiga jordarna, de stora skogarna, mineraltillgångarna och boskapen.
Allt kretsade kring pengar.
Detta till synes yppersta gods, som alltid var en bristvara.
Men ingen ifrågasatte systemet.
Man trodde att regeringen hade alla dessa mekanismer under kontroll.
Ett fåtal personer kunde samla ihop sina överskott och starta fria kredit- eller finansinstitut.
Detta kunde ge 6% ränta eller mer, vilket klart översteg Fabians ränteerbjudande på 3%.
Dessa fria företag kunde dock bara låna ut pengar som faktiskt var deras egendom.
Till skillnad från Fabian var de inte utrustade med den märkliga förmågan att skapa pengar ur tomma intet genom att
helt enkelt skriva ner dem i böckerna med en reservoarpenna.
Dessa oberoende finansinstitut irriterade Fabian och hans kumpaner.
Så de startade snabbt upp sin egen.
Det mesta av konkurrensen köptes upp innan den ens hann blomma ut.
På mycket kort tid var alla finansiella institutioner i deras ägo eller under deras kontroll.
Den övergripande ekonomiska situationen fortsatte att försämras.
Arbetarna tyckte att deras chefer gjorde för stora vinster.
Arbetsgivarna å sin sida ansåg att arbetskraften var lat och ineffektiv.
Alla skyllde på varandra.
Guvernörerna misslyckades också med att hitta en lösning.
Dessutom verkade det som om fattigdomsproblemet måste lösas först och främst.
Sociala program infördes och alla invånare var enligt lag skyldiga att betala bidrag.
Detta gjorde i sin tur medborgarna rasande, eftersom de fortfarande höll fast vid den gammalmodiga idén att
grannar frivilligt ska hjälpa varandra i en nödsituation.
Dessa avgifter är inget annat än legaliserade rån, sade folket.
Allt som tas från individen mot dennes vilja, oavsett syfte, är liktydigt med stöld.
Men alla kände sig maktlösa och fruktade de fängelsestraff som kunde utdömas om man inte betalade skatter och avgifter.
De sociala programmen gav visserligen en kortsiktig hjälp, men de kunde inte lösa problemen.
Tvärtom återvände de snart i större antal och med dem ett behov av mer pengar.
De sociala utgifterna nådde svindlande höjder och den kostsamma administrativa apparaten gick också överstyr.
De flesta regeringsmedlemmar var anständiga människor med ärliga referenser.
De ville inte belasta sina medborgare med ytterligare kostnader.
Så de faller tillbaka på den sista utvägen att låna de saknade pengarna från Fabian och hans kumpaner.
De hade dock ingen aning om hur de någonsin skulle kunna återbetala dessa obligationer.
Föräldrarna hade inte längre råd att betala sina barns lärare.
De hade inte heller längre råd med läkare.
Även transportföretag gick i konkurs.
Det fanns helt enkelt inte mer pengar.
Steg för steg tvingades regeringen att ta över och hantera alla dessa funktioner.
Lärare, läkare och många andra yrkesgrupper blev statstjänstemän och anställda i den offentliga sektorn.
Under dessa omständigheter var det bara ett fåtal som fortfarande kände tillfredsställelse med sitt arbete.
De fick hyfsade löner, men förlorade sitt oberoende och sin identitet.
Alla var bara en kugge i ett gigantiskt maskineri.
Det fanns inget utrymme för personliga initiativ och yrkesmässiga prestationer uppmärksammades knappt.
Lönerna var i stort sett fasta och befordringar beviljades endast när en överordnad gick i pension eller dog.
I sin desperation beslöt de styrande att återigen be Fabian om råd.
De tyckte att han var extremt smart och alltid verkade ha den bästa lösningen på ekonomiska frågor.
Han lyssnade på alla deras problem, tänkte och talade.
Många människor klarar inte av att hantera sina egna problem.
De är beroende av att någon annan ska kliva in och lösa problemen åt dem.
Jag är säker på att ni alla håller med om att de flesta människor bör erkännas rätten till lycka
och att få sina grundläggande behov tillgodosedda.
När allt kommer omkring representerar vi den övergripande principen att alla människor är lika mycket värda.
För att skapa balans måste de rikas överskottsförmögenhet dras in så att den kan komma de fattiga till del.
Det finns inget annat sätt.
Ett graderat skattesystem måste införas.
Ju mer du har, desto mer måste du betala.
Beskatta var och en efter hans förmåga och ge åt var och en efter hans behov.
Till exempel bör skolor och sjukhus vara tillgängliga kostnadsfritt för ekonomiskt missgynnade personer.
Han gav dem en lång predikan om högtravande ideal och avslutade med orden Och glöm inte att ni är skyldiga mig pengar.
Du har lånat det under en ganska lång tid nu.
Jag kan tillmötesgå dig genom att skjuta upp återbetalningen, men du måste åtminstone fortfarande betala mig räntan.
Ingen ifrågasatte Fabians filosofi.
Regeringen införde faktiskt en graderad inkomstskatt.
Ju mer någon tjänade, desto högre var den procentsats efter vilken de beskattades.
Ingen gillade inkomstskatt, men alla betalade den eftersom de annars skulle ha hamnat i fängelse.
Återigen tvingades handlarna att höja sina priser.
Och återigen krävde de anställda högre löner.
Detta ledde till att många företagare var tvungna att ersätta delar av sin arbetskraft med maskiner eller gick i konkurs.
Detta ledde naturligtvis till ökad arbetslöshet, vilket föranledde regeringen att införa ytterligare
modeller för socialbidrag och arbetslöshetsersättning.
Regeringen införde tullar, subventioner och andra skyddsåtgärder för att rädda olika
industrier från kollaps och rädda arbetstillfällen.
Här och var började man fundera på om syftet med produktionen verkligen var att tillverka
varor eller bara att skapa arbetstillfällen.
I takt med att situationen fortsatte att försämras försökte regeringen upprätthålla en viss stabilitet genom
löne- och priskontroller och komplicerade regleringar.
Skattemyndigheterna skulle stärkas med hjälp av moms och alla typer av avgifter.
Någon upptäckte en gång att en limpa bröd belastades med över 50 olika skatter på sin väg från skördetröskan till hemmafrun.
Nu kom experternas tid, som ibland till och med tog sig upp i kabinettet, men som oftast sammanträdde i
ogenomskinliga kommittéer och bara kunde presentera meningslösa dokument år efter år.
I bästa fall rekommenderade de en ytterligare omstrukturering av skattesystemet.
Men det totala beloppet för skatter och avgifter fortsatte att stiga stadigt.
Fabian krävde obevekligt sitt intresse.
Denna post slukade en allt större del av skatteintäkterna.
Detta gav upphov till en helt ny form av politik, nämligen partipolitik.
Folk bråkade med varandra om vilket parti som bäst kunde lösa problemen.
Man diskuterade personligheter och ideologier, kastade etiketter på varandra och gjorde en massa
väsen av allt annat än det egentliga problemet.
En stilla förtvivlan spred sig bland de styrande organen.
Så småningom gick det så långt att i en stad översteg räntebeloppet den intjänade inkomsten.
Beloppet av obetalda räntor växte i hela landet och ränta togs nu även ut på förfallen ränta, s.k. ränta på ränta.
Detta gjorde det möjligt för Fabian och hans kumpaner att gradvis ta över landets betongförmögenhet, antingen genom överföring
av ägande eller genom ökad kontroll i tillsynsnämnderna.
Men kontrollen var ännu inte heltäckande.
De hemliga allierade visste att de skulle sitta säkert i sadeln först när de hade varenda person under sin fulla kontroll.
Det var brist på pengar överallt.
Många människor var arbetslösa och fattiga.
De sociala systemen kunde inte ta hand om alla, så folket gjorde gradvis uppror.
Fabian övertygade regeringen om att slå två flugor i en smäll.
För det första är krig det bästa sättet att förena människor i kampen mot en gemensam yttre fiende.
Och för det andra är detta också det bästa sättet att återbetala den inhemska statsskulden,
nämligen genom att exploatera andra länder efter segern.
För att få krigsmaskinen att rulla lät Fabian bygga fabriker, gav ägarna pengar för att tillverka bomber, lånade ut
pengar till militären och gav slutligen offren lån med hög ränta för den omfattande återuppbyggnaden.
Detta följdes av ytterligare generösa lån under rubriken "ekonomisk utveckling".
Detta system, med alla dess effekter, var så framgångsrikt att många länder i världen plötsligt inte bara hade
utlandsskulder, nämligen till Fabian, utan också var inblandade i någon form av väpnad konflikt.
Fabian såg till att det alltid fanns en maktbalans, så att vilket land som helst kunde
tvingas ut i krig mot vilket annat som helst.
Detta tyckte Fabian var lämpligt, t.ex. när ett land ignorerade Fabians förslag, inte betalade tillbaka sina skulder
eller ville införa ett nytt monetärt system oberoende av Fabian.
Fabian finansierade alltid det angripna landet, oftast via frontmän, frontorganisationer eller underrättelsetjänster,
så att kriget skulle pågå så länge som möjligt och så mycket som möjligt skulle kunna tjänas på återuppbyggnaden.
Och fick sedan sina lån återbetalda genom att plundra det erövrade landets infrastruktur och naturresurser.
De flesta medborgare som gjorde uppror mot det lömska systemet kunde tystas genom att de utsattes för
ekonomiska påtryckningar eller helt enkelt förlöjligades.
I detta syfte köpte Fabian och hans kumpaner upp de flesta tidningar, TV- och
radiostationer och tillsatte handplockade chefer.
Många av dessa medieoperatörer försökte verkligen göra världen till en bättre plats, men de insåg inte alls hur de utnyttjades.
De lösningar som de förespråkade behandlade bara symptomen utan att någonsin ta itu med grundorsaken till problemet.
Det fanns olika tidningar och tidskrifter.
Vissa för vänsterflygeln, vissa för högern, andra för den liberala mitten, liksom
tidningar för arbetarna, andra för entreprenörerna.
Man fick läsa och skriva vad man ville, men bara så länge man inte försökte gå till botten med det faktiska problemet.
Fabians stora plan var på väg att fullbordas.
Hela landet, och inte bara det här landet, stod i stor skuld till honom.
Genom utbildningssystemet och massmedia dominerade han inte bara människors sinnen, utan till och med deras sinnen.
Vad befolkningen tänkte och trodde var i slutändan helt och hållet i Fabians händer.
Om en enda person har mycket mer pengar än han någonsin kan spendera på sitt privata nöje, vilken
speciell njutning kan han fortfarande få ut av världen?
För den självutnämnda eliten finns det ett tydligt svar på detta.
Kraften.
Den nakna, ohämmade makten över andra människor.
Idealisterna var mycket skickligt placerade i media och i politiken och blev därmed faktiskt desarmerade.
Men han hittade de verkliga kontrollfreaksen med den speciella härskarmentalitet som Fabian
letade efter i finansdynastiernas maktjunkies.
De flesta av de tidigare guldsmederna hade utvecklat en sådan mentalitet.
De var inte längre nöjda med sin stora rikedom.
De sökte spänningen i en ny utmaning.
Makt över massorna var det ultimata spelet.
Dessa människor trodde att de var överlägsna alla andra.
Att styra är vår rätt och vår plikt.
Massorna vet inte vad som är bra för dem.
Du måste samla ihop dem och styra dem.
Vi, å andra sidan, är födda att härska.
Fabian och hans kumpaner kontrollerade ett stort antal banker i staden och på landsbygden.
De må ha varit privata företag med olika ägare, men trots all uppenbar konkurrens hade de ett nära samarbete.
En centralbank hade inrättats med statens godkännande, och dess grund var inte ens baserad på eget kapital.
Nej, även här baserades penningskapandet på att folkets sparkonton debiterades.
Skulder vart man än tittar.
För omvärlden gav denna reservcentral intryck av att på ett seriöst sätt reglera penningmängden och
på något sätt förkroppsliga en statlig funktion.
Men märkligt nog har det aldrig suttit någon folkvald regeringsföreträdare eller högre
tjänsteman i styrelsen för denna centralbank.
Regeringen lånade inte längre direkt från Fabian, utan kunde vända sig till centralbanken med
nästa års skatteintäkter som säkerhet för lånen.
Detta var i linje med Fabians plan, som gick ut på att avleda misstankarna från hans egen
person och i stället driva ett regeringsförfarande.
I bakgrunden höll han naturligtvis alla strängar i sin hand.
Fabians indirekta kontroll av statliga affärer var så perfekt att han en gång lät skrytet slinka igenom.
"Om jag kontrollerar en nations pengar, så bryr jag mig inte om vem som stiftar lagarna."
Det spelade ingen roll vilket parti som satt vid makten, eftersom Fabian kontrollerade pengarna, finanserna, nationens livsnerv.
Staten fick pengarna, men ränta togs ut för varje ytterligare lån.
Allt större summor pengar flödade in i alla möjliga sociala förmåner och regeringen kunde knappt
betala räntan, än mindre återbetala huvudskulden.
Ibland frågar någon: "Om pengar är ett system som skapats av människor, så kan det väl ändå anpassas till människors
behov så att det tjänar människor snarare än dominerar dem?"
Men människor av den här kalibern blev alltmer sällsynta och deras röster drunknade i det infernaliska oljud som orsakades
av det eviga sökandet efter de saknade fem dalerna till räntan.
Regeringarna och med dem partifärgerna kom och gick.
Svart, röd, gul, grön, men principen förblev densamma.
Oavsett vilken regering som satt vid makten kom Fabians slutmål år efter år allt närmare.
Människors lagar var irrelevanta.
De beskattades i det oändliga.
Deras betalningsförmåga var slut.
Nu var tiden mogen för Fabians sista stora drag.
Tio procent av alla pengar var fortfarande i omlopp i form av mynt och sedlar.
Med pengar på fickan hade människor fortfarande en viss kontroll över sina egna liv.
Denna sista bastion för den personliga handlingsfriheten måste avskaffas utan att väcka misstankar.
Man skulle kunna hävda att det var en säkerhetsfråga.
Checkar accepterades inte utanför företagets eget område.
Folk ville inte bära med sig kontanter när de reste.
En mer praktisk lösning var därför mycket välkommen i detta område.
Naturligtvis hade Fabian rätt idé igen.
Hans organisation utfärdade ett plastkort till alla med innehavarens namn, ett foto och ett identifikationsnummer.
Allt du behövde göra var att visa upp kortet när du handlade.
Butiksinnehavarna kontaktade den centrala datorn och kontrollerade krediten, varefter kunden kunde
handla efter eget gottfinnande upp till ett visst belopp.
Kreditkortet blev ännu mer attraktivt för kunden genom att ingen ränta togs ut på återbetalningen i slutet av månaden.
Affärsmännen hade å andra sidan mycket högre kostnader, som i sin tur måste läggas på priset för
slutprodukterna och därmed föras vidare till kunden.
Fabian och hans kompisar fick ett allt bättre rykte.
I själva verket betraktades de som samhällets stöttepelare.
Hennes uttalanden i finansiella och ekonomiska frågor accepterades nästan som religiösa dogmer.
Många småföretag kollapsade under den ständigt ökande bördan av skatter och avgifter.
Särskilda auktorisationer och tillstånd infördes för alla möjliga tekniker och förfaranden, så att de kvarvarande
företagen knappt kunde hålla huvudet ovanför vattenytan.
Fabian ägde eller kontrollerade alla de stora bolagen, vart och ett med hundratals dotterbolag.
Konkurrensen mellan dessa stora företag var ett rent spel för gallerierna.
I slutändan pressades alla konkurrenter ut från marknaden.
Rörmokare, bilmekaniker, elektriker och de flesta andra manuella lager och småföretag drabbades av samma öde.
De slukades av Fabians storföretag, som alla skyddades av regeringen.
Fabian argumenterade sedan för ett slutgiltigt avskaffande av mynt och papperspengar.
Så att det inte längre skulle finnas något företag eller någon individ som kunde klara sig utan
kreditkort och det allestädes närvarande datorsystemet.
Om någon skulle bli av med sitt kreditkort var Fabians plan att med våld tatuera in identifikationsnumret på
varje medborgares hand så att det kunde läsas av under ett speciellt ljus och överföras till en dator.
För utan ett sådant identitetsbevis skulle ingen kunna köpa eller sälja något.
Varje dator skulle vara kopplad till en gigantisk centraldator där all information om varje enskild person skulle finnas lagrad.
Fabian skulle alltså veta allt om alla.
När detta väl var uppnått skulle han ha ultimat total kontroll över alla människor i
landet och dessutom över alla människor i världen.
Det finns redan lösningar och möjliga vägar ut ur röran.
Vi vill tacka alla som har bidragit till att denna film blev en framgång: secret.tv / kopp-verlag.de / crevid.de