Pozdrav svima, zaista je velika čast stajati ovdje pred vama. Hvala ti, Ivo.
Mislim da je zaista dobro biti ovdje danas. Uvijek je dobro biti na pravom mjestu u pravo vrijeme, zar ne?
Često sam bio na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme. Kad se dogode manji saobraćajni nesreći,
obično sebi kažeš: "Oh, da sam samo vozio drugačije."
Ali danas jednostavno osjećam da je ovo upravo pravo mjesto u pravo vrijeme. I sve u svemu, osjećam nešto
poput—možda i ti znaš taj osjećaj—da je zima gotova i da u zraku vlada proljetni duh, ti prvi topli dani u martu.
Osjećam nešto u sebi što bi nama, kao čovječanstvu, kao narodu, donijelo korist promjena.
Nedavno sam ponovo bio u Beču – ponekad tamo idem na posao – i šetao ulicama, a također sam posjetio Parlament.
I bili su portreti osnivača republike koji su proglasili Republiku Austriju. I nekako mi je to toliko dirnulo srce da sam
pomislio, možda tada – ne želim sada suditi, proglašenje Republike Austrije nije poenta – ali možda tada, dok su se za to
borili ili šta god ih je motiviralo, možda nisu mislili da će se to ikada dogoditi, da će
uspjeti, da je takav drugačiji svijet moguć.
A onda su se zapravo pokazali kao promašaji.
Nadam se da nijedan od nas neće završiti kao promašaj, nego da ćemo ipak doživjeti ovaj novi svijet. Da ćemo doživjeti ovu
promjenu koju je spomenuo Christoph Hörstel. Da nećemo samo pričati o njoj, nećemo samo sanjati o njoj,
nego ćemo je zaista doživjeti – ta promjena se događa.
Da. Naslov moje prezentacije je: "Kamate na dug: šta trebate znati!"
Možda se osjećaš isto kao što sam se ja uvijek osjećao kad sam bio mlad – čak i kad bih posudio novac samo za
sladoled, čak i kad je to tada bila samo jedna njemačka marka – uvijek sam bio zaista sretan kad bih mogao vratiti dug.
To je i danas tako, čak i ako je riječ samo o 10 eura. Uvijek sam se zaista olakšao kad sam se konačno riješio tog glupog duga.
Osjeća li još neko ovako? Nisam potpuno sam, u redu.
Onda znaš taj osjećaj. Jednostavno je divno moći živjeti bez dugova.
Naši političari, poslovni lideri, ministri finansija i premijeri čini se da imaju drugačiju percepciju duga.
Kada promatrate kako se državni dug razvija, mogli biste pomisliti da je dug sada smatran dobrim običajem u uspješnoj ekonomiji.
A što se tiče otplate – ne znam, o otplati se čak ni ne raspravlja.
Sve što ikad čujem je o novom dugu i višim kamatnim stopama koje se moraju platiti, ali nekako nikome nikad ne
padne na pamet da ga zapravo vrati. O tome ne čujem ništa.
Donio sam grafikon da vam dam početni pregled. Danas smo već dotakli teme Europe i zemalja svijeta, kao i duga i finansijskog
sistema. Koliko duga zemlje zapravo imaju? U Evropi, na primjer.
I to sam ilustrirao – koristeći službene podatke Međunarodnog monetarnog fonda – omjer duga u odnosu na bruto domaći proizvod.
Bruto domaći proizvod je zbir svih dobara i usluga proizvedenih u jednoj zemlji.
Sve što se tamo proizvede, sav rad koji se obavi, tamo se bilježi, i dugovi koje ova zemlja tada ima stavljaju se u perspektivu.
I uzela sam si slobodu da napravim procjenu.
Ocjena koja kaže "nema duga" za mene je tamnozelena. Mogu odmah reći da u Evropi nema nijedne zemlje koja je tamnozelena.
Jednom sam pomislio "10%", pa ako zemlja ima 10% duga u odnosu na ono što zaradi u godini,
onda sam to nazvao svijetlozelenom i označio.
Za mene je "10 do 25%" žuto, "25 do 75%" crveno, a "preko 75%" tamnocrveno.
Dopustite mi da ilustrujem kako ovo procjenjujem.
Zamislite da mjesec dana plaćate sve račune, ali ne primate platu; umjesto toga ona se direktno
prebacuje banci s ciljem otplate našeg državnog duga.
Ako to radiš mjesec dana, ali istovremeno plaćaš stanarinu, benzin, kupovinu i odjeću, a radnik na benzinskoj pumpi ili njen
vlasnik radi isto – uzme tvoj novac, ali ga također daje banci.
Ako to primijenite kao model – želimo se brzo riješiti svojih dugova – onda možete uspjeti
otplatiti 8% u mjesec dana odričući se svega.
I iz toga sam izveo boje, govoreći: u redu, još uvijek sam mogao zamisliti da bi takav narod to mogao postići.
Rekao sam žuto, u redu, jedan do tri mjeseca, možda još nema građanskog rata ako sav novac ode u banke.
Ali više nisam siguran da ne bismo i u Njemačkoj završili u građanskom ratu ili samoupravnoj pravdi ili
nečemu sličnom ako bismo uvijek morali predati novac koji zaradimo samo da bismo zadovoljili banke.
Pa hajde da pogledamo zemlje i vidimo kako izgleda Evropa, naša voljena Evropa: Portugal 124% državnog duga, Španija 97%,
Francuska 92%, Velika Britanija 93%, Irska 119%, Italija 128% i tako dalje. Luksemburg je na 25%, što je
zapravo još uvijek prilično dobro – listam ovo ovdje – praktično su sve zemlje crvene.
Imamo Bugarsku sa 16%, na koju ću se kasnije vratiti, i Tursku. Nedostaje nekoliko zemalja, cijela
Skandinavija. Estonija, sa 10% državnog duga, također se ističe, kao i Gruzija, Jermenija i Azerbejdžan.
A onda je tu veliki medvjed, Rusija, sa 10% državnog duga, zelena, svijetlozelena, ne tamnozelena, ali ipak svijetlozelena.
Da budem iskren, bilo bi mi neugodno da sam za to odgovoran.
Zato što to zapravo... obično ne živiš tako. Ne živiš na kredit, a onda si i ponosan na to.
Ali ćemo se na to vratiti kasnije kada odgovorimo na pitanje: je li oduvijek bilo tako?
Moglo bi se također pretpostaviti da je, pa, vjerovatno izgledalo drugačije u prošlosti i da je možda tako i sada,
da li je to povezano s ekonomskom krizom iz 2008. godine? Hajde da još jednom pogledamo razvoj.
Ali prvo, pogledajmo još jednom cijeli svijet.
Samo nekoliko zemalja nije u dugovima; 171 od 173 zemalja koje obuhvata MMF trenutno je u dugovima. Vrlo malo je tamnozelene.
Već smo razgovarali o zemlji, vratit ću se na to.
Teško je vidjeti, ne mogu držati ruku dovoljno mirno, Kuvajt je još uvijek zelen, ne zna svako za Brunej, Malezija je zelena.
A ostali su u nekom obliku duga, barem svijetlozeleni, što je još prihvatljivo; ovdje vidimo Iran. Ali
ostali su crveni, od crvene do tamnocrvene, u dugovima.
A neugodna stvar kod duga je što na njega nastaju kamate.
A sada se postavlja pitanje: ko zapravo plaća kamatu na dug?
Da bih odgovorio na ovo pitanje, želio bih ispitati tri grupe.
Grupa 1 obuhvata privatna domaćinstva,
Grupa 2: Kompanije
i Grupa 3 državu.
Grupa 1 si ti, na primjer, kada odeš u banku i uzmeš kredit da platiš svoj raskošni novi automobil.
U ovom slučaju stvar je zapravo prilično jasna. Vi ste odgovorni za kamatu na dug.
Dakle, sada ćeš naporno raditi da zaradiš novac kako bi mogao otplatiti svoje dugove.
Međutim, također biste mogli reći: odustajem od ovog ludila dugova, neću uzimati nikakve zajmove ili kredite.
Ne želim u ovom trenutku komentarisati to.
Ali razmislite o ovome: Možete li pobjeći od ove lične odluke, ovog mehanizma zaduživanja?
Hajde da pogledamo Grupu 2, kompanije.
U mom slučaju želio bih vas upoznati s poljoprivrednim preduzećem koje, između ostalog, uzgaja žitarice.
Farmer je kupio pametni novi traktor.
Finansirao ga je putem banke, pa se obračunavaju kamate.
Ako sada pogledamo situaciju s troškovima ovog poljoprivrednog poslovanja, imamo, s jedne strane, troškove osoblja
za poljoprivrednog pomoćnika koji pomaže poljoprivredniku.
S druge strane, imamo troškove materijala. To može biti dizel gorivo za traktor ili, kao što je ovdje prikazano, sjeme.
I, kao što je već spomenuto, treće imamo troškove kamata.
Ovo poljoprivredno preduzeće prenijet će sva tri ova troška kao ukupne troškove u prodajnu cijenu žita – kupcu žita.
U mom slučaju, kupac žita je mlin. Žito se u mlinu melje u brašno.
A da bi se žitarice samlele u brašno, ovdje su također potrebni vrijedni radnici.
Tehnologija postrojenja mlinice – recimo – i sama mlinica također su financirani od strane banke.
Ovo znači da će se i u ovom slučaju obračunavati kamata.
Hajde da pogledamo i situaciju s troškovima ovdje u mlinu.
Zatim imamo troškove osoblja za vrijedne radnike, troškove materijala, što je žitarica s farme, i troškove kamata za mlin.
Kao pekar, kupujem brašno iz ovog mlinova, a mlin će taj trošak također uračunati u cijenu.
To znači da, kao eko-pekar, kupujem brašno iz mlinova i imam vrijedne pomoćnike koji mi pomažu da ga
pretvorim u hljeb i peciva, koje zatim prodajem svojim kupcima.
Pošto su kamatne stope u banci trenutno tako povoljne, kupio sam novu pećnicu.
I to, naravno, također dovodi do kamatnih troškova.
Hajde da pogledamo situaciju s troškovima u mojoj pekari.
Zatim imam troškove osoblja za pomoćnike u pekari, imam i troškove materijala, kupio sam brašno iz mlinice, a imam i
troškove kamate, naime za onaj otmjeni novi peć koji sam kupio.
I ja ću izračunati cijenu svog hljeba i peciva na takav način da u njoj budu odraženi ova tri troška:
Moji troškovi osoblja, moji troškovi materijala i troškovi kamata.
I to prenosim na krajnjeg potrošača u cijeni. A to smo ti i ja.
Dopustite mi da ukratko sažmem:
Poljoprivredno preduzeće će prenijeti svoje kamatne troškove, zajedno s troškovima osoblja i
materijala, na kupca žita u prodajnoj cijeni žita.
Mlinarska kompanija će prenijeti svoje kamatne troškove zajedno s troškovima materijala i osoblja u prodajnu cijenu brašna.
A kao pekar, radim isto: prenosim svoje troškove kamata zajedno sa troškovima osoblja i materijala u maloprodajnu cijenu hljeba.
Mi plaćamo sve ovo. To znači da mi, kao krajnji potrošači, plaćamo cjelokupne troškove lanca vrijednosti,
uključujući sve kamatne troškove. I to je slučaj svugdje.
Bilo da rezervišete odmor ili platite automobil gotovinom, vi banci barem indirektno plaćate kamatu – čak i ako
samo kupite sladoled, tu su kamatni troškovi i oni idu banci.
Sve u svemu, plaćamo za sve što kupimo, za svaki račun koji platimo, bilo da je riječ o odjeći, hrani, godišnjim odmorima,
vozilima, muzičkim instrumentima – nije važno, članarine – plaćamo troškove kamata uključene u lanac vrijednosti.
I to možete izračunati. To je iznos koji u prosjeku ne iznosi manje od 40% kupovne cijene.
Ako se sada pitaš jesi li pobjednik ili gubitnik, dopusti mi da ti to objasnim na način koji
ima smisla. 40% kupovne cijene – šta to znači?
Tako da to možete sami izračunati. Ako znate svoje mjesečne troškove, recimo da imate mjesečne
troškove od 2.000 eura, onda 40% iznosi 800 eura.
To znači da banci neizravno, ili možda izravno, plaćate 800 €.
Ekstrapolirano na godišnjem nivou, to iznosi 9.600 eura.
A sada sve što trebate učiniti je uzeti bankovni izvod na kraju godine, gdje je prikazana kamata na kredit.
Onda možeš pogledati i vidjeti možeš li tamo pronaći 9.600 eura.
A ako pronađete iznos koji je veći, onda ste pobjednik, a ako pronađete iznos koji je manji – moj je žalosno
nizak, mislim da više ne dobijam nikakve potvrde o kamati – onda ste gubitnik u ovom sistemu.
Ali to nije sve. Država se također sve više zadužuje kako bi ostvarila svoje interese.
I vi plaćate i ovu kamatu na dug – u obliku nameta i poreza.
Dakle, također vrijedi baciti pogled na ovaj model države, o kojem smo već malo čuli na predavanju – kao što ste već spomenuli.
Kako izgleda kada se država zaduži?
U Njemačkoj, oko dvije trećine kreditnog obima preuzima njemačka država u obliku zajmova
od nezavisnih banaka i kreditnih institucija.
A trećina u državnim obveznicama. Dvije trećine! Kako to radi?
Odakle banke dobivaju svoj novac? Vrlo jednostavno, već smo čuli taj pojam: fiat novac.
Bankama je dozvoljeno da izdaju novac u knjigama.
Država je dozvolila bankama sljedeće: možete stvarati novac.
U principu, strogo govoreći, mašina za štampanje novca. Bankama je dozvoljeno da štampaju novac.
Jedina prednost novca u knjizi je što vam čak ni štampa ni mašine za kovanje kovanica nisu potrebne.
Štedite novac i dozvoljeno vam je da izmišljate novac.
A onda država dođe i kaže: "Jej, treba mi novac", uzme zajam i, naravno, vrati ga s kamatom.
Pa, nemam pojma, ali za mene bi to mogao biti loš posao.
Da bude potpuno jasno – dodao sam malu vrećicu novca – država daje novac bankama kako bi ga
one potom mogle posuditi i naplatiti kamatu.
I vjerujem da biste možda mogli bolje upravljati svojim novcem na taj način.
A sada, kao što je obećano, državni dug.
Je li ovo sada stabilno pitanje ili još uvijek ima prostora za promjene – kakav je stvarni trend državnog duga?
Hajde da to pogledamo. Ako smo odgovorni za kamatu na dug, onda bismo možda trebali imati i
neku predstavu o tome kako država upravlja novcem.
Državni dug od 1995. do 2013. godine, sve brojke opet od Međunarodnog monetarnog fonda.
Također je ponovo prikazano kao postotak bruto domaćeg proizvoda, s kojim smo već upoznati.
Zatim imamo rastući državni dug u Njemačkoj tokom posljednje dvije decenije.
I mogu vam obećati da to nije bio slučaj samo u posljednje dvije decenije.
Pratio sam to unazad – zapisi koje sam pronašao počinju 1950. godine, kada je Njemačka imala državni
dug od 9 miliona njemačkih maraka, devet miliona.
Ne znam tačno koliko je stanovništvo bilo pet godina nakon završetka rata.
Ali pretpostavimo 70 do 80 miliona. To ne bi bilo više od 20 pfenniga. Čak ni 20 pfenniga po stanovniku.
U 2011. godini – najnoviji podatak koji sam mogao pronaći – bili smo na najmanje 24.771 eura po stanovniku.
Ne po zaposlenom, ne po stanovniku, tj. za svako dijete.
Dakle, možete jednostavno zbrojiti svoje kućne troškove, i tada ćete znati svoj dio državnog duga.
Sramotno mi je. Sramotno. Zaista vladati zemljom na takav način.
Francuska, nacionalni dug je postepeno rastao sa 55% na 92%, gotovo udvostručivši se u 20 godina.
Engleska je više nego udvostručila državni dug.
Grčka – već dobro poznata u štampi – ogroman državni dug.
To me navodi na razmišljanje, koja je svrha imati ministra finansija, koja je svrha imati sve ove ljude?
Mislim da bismo i mi to mogli, ili da se nadovežem na ono što si rekao, Ivo, ovisnici o
drogama koje si rehabilitirao bi to također mogli.
I oni bi upravljali takvom finansijskom politikom.
A onda postoje i druge zemlje koje pokazuju da je to moguće:
Bugarska. Vjerovatno pod utjecajem namjere Bugarske da postane punopravni član EU, također su uspjeli
smanjiti svoj dug sa 75% na 16% u relativno kratkom vremenskom razdoblju, od 2000. do 2013. godine.
Rusija je također uspjela postići dobru ravnotežu u smanjenju svog duga. Dakle, to je moguće.
A onda pogledamo starijeg brata, iskusnog igrača kad je u pitanju izazivanje ekonomskih kriza.
112 posto državnog duga, 112 posto državnog duga!
Kina je u usponu, ali smo o tome već čuli na predavanju. Pad je vjerovatno nešto što treba shvatiti ozbiljno.
Kinezi su vjerovatno također naslutili šta se ovdje dešava.
I ja sam to usput primijetio.
Više nisu entuzijastični za poslovanje sa SAD-om, izvoz i zarađivanje dolara.
Sada su prilično zauzeti kupovinom nekretnina i kompanija u Sjedinjenim Američkim Državama.
Nadajmo se da će im to donijeti neku korist.
I, naravno, Japan se ne može izostaviti iz tri najveće ekonomske sile barem tokom 1980-ih i 1990-ih.
Pravi kamikaze pilot iz Drugog svjetskog rata pokazuje nam kako se to radi.
To je ludo. 245% državnog duga.
Ako se pojavi povjerilac i kaže: "Želio bih da mi vratite moj novac", onda će Japanci morati
raditi dvije i po godine bez zarade ni jednog penija.
Sve bankama, sve bankama.
A problem je u tome što bi u tih dvije i po godine također morali plaćati kamatu, koja čak nije ni uključena u proračun.
Da, a zatim sam si uzeo slobodu da u nastavku navedem, možda bez ikakve značajnije političke procjene, nekoliko zemalja s kojima
smo se već prilično upoznali iz najnovijih saopćenja za štampu:
Evo Sirije, vidimo kako Sirija upravlja novcem.
Oni također znaju kako je to kad je državni dug 183%.
Od sada pa nadalje to se urušava. Sirija više ne pruža nikakve informacije o svom
državnom dugu, ali sumnjam da on i dalje opada.
Možemo pogledati Iran, koji se baš i ne pravi popularan kod svog međunarodnog partnera,
koji iz nekog razloga izgleda da se kladi na dug.
A onda je tu Libija, tamnozelena zemlja. Od 2003. godine, koliko znam, ima 0% državnog duga, nema
više dugova, slobodna, bez duga. To je moguće, zar ne?
Dopustite mi da ukratko sažmem. Dakle, šta trebate znati o dugu ako to već niste znali?
Naravno, plaćate kamatu na svoje lične zajmove, ali i plaćate za državni dug putem poreza i dažbina.
A ono što bi nekim od vas moglo biti novo je da sa svakom kupovinom plaćate kamatu, dugovnu kamatu.
A budući da samo nekolicina smije zarađivati taj novac, također smo saznali i već čuli da će doći do
preraspodjele; mora doći do preraspodjele bogatstva.
I zato mislim da je važno da o tome razmislimo – i zapravo polako ulazim u fazu
slijetanja – želimo li išta promijeniti u vezi s tim?
Ne želim predstaviti rješenje, djelimično zato što ne želim djelovati kao da sve znam, a
mislim da je rješenje zapravo prilično očigledno.
Ako uhvatiš lopova na djelu, on mora vratiti plijen, zar ne?
Stvarno nema potrebe raspravljati o bilo kojem drugom rješenju.
Ali mogu zamisliti da u našem slučaju to ne mora nužno biti kradljivac torbica.
Ono što smo čuli od Christopha Hörstela je prilično nešto.
Ili ono što smo vidjeli u televizijskom izvještaju Kla.TV – 50. godišnjicu smrti Johna F. Kennedyja – iz
toga možete zaključiti da ovo nije kradljivac torbica.
Dakle, sasvim je moguće da jedini trag – vidjeli smo kroz njega, priznajmo – možda neće biti dovoljan.
Onda sam donio još dva citata.
Joshua Stamp, koji je, između ostalog, nekada bio direktor Engleske banke, rekao je: "Ako želite i dalje biti
robovi bankama i plaćati za vlastito porobljavanje, onda neka banke nastave stvarati novac i kontrolirati kredit."
Možeš reći nešto takvo, a ljudi nekako ipak uspiju malo zaspati. To je ludo.
I Henry Ford je također dobro poznat, automobilski brend:
Da ljudi razumiju monetarni sistem, imali bismo revoluciju prije sutra ujutro.
Možete o tim stvarima čitati na internetu; dobro su poznate.
Malo se pitam: zašto je, kao što je ova mlada djevojka pokazala u svojoj pjesmi, tako teško uzbuditi ljude?
Za kraj bih želio nakratko skrenuti s teme i postaviti pitanje: ko je zapravo odgovoran?
Ko je odgovoran za ovu situaciju?
Jesu li banke odgovorne za ovu nepriliku?
Odgovorio bih na pitanje "ne", jer postupaju u skladu sa važećim zakonom.
Jesu li država, vlade i političari odgovorni? I ovdje bih na to pitanje odgovorio sa 'ne'.
Pošto imaju vaš, imaju i naš mandat.
Pa ko je sada odgovoran? Mi smo. Ah da, uhvatio sam te, ti. I ja također. Mi smo odgovorni.
Ali šta je ključ za promjenu sada?
I želio bih podijeliti dvije ili tri misli koje su u potpunosti u skladu s onim što smo već čuli od Christopha Hörstela.
Održiva promjena – kako je moguća?
Po mom mišljenju: to je moguće samo ako sebe vidimo kao narod. Kao jedno tijelo ljudi.
Jednom sam skovao frazu – sačekaj trenutak da vidiš da li ti se sviđa – "Narod može vrlo dobro živjeti bez tiranina."
Ali tiraninu je prilično teško bez naroda, zar ne?
Kao narod, moramo ponovo shvatiti da moć dajemo onima koje izaberemo. Da mi imamo kontrolu nad tim.
A sada, naravno, pitanje je: Kako da postanemo jedan narod?
Kako to funkcioniše? I zaista mogu govoriti iz vlastitog iskustva. Dopustite mi da istaknem tri tačke kako
bih pokazao šta je potrebno da bi se postalo nacija.
To ima nečeg veze s razumijevanjem, shvaćanjem. To ima nečeg veze s ponovnim preispitivanjem stvari.
Da ne prihvataš stvari samo tako, ne gutaš ih i ne izvodiš, nego počinješ o njima razmišljati.
Zašto se onda jedan postaje nacija? Mogu to objasniti sasvim jednostavno.
Imali smo brojne kontakte u S&G, brojne kontakte u AZK, i svaki telefonski poziv koji sam uputio, kao što možete
potvrditi, bio je proslijeđen na viši nivo i odmah uspostavljen.
Odmah sam primijetio ljude tamo koji su razmišljali isto što i ja. I oni su o tome razmišljali. I oni žele razumjeti.
Nisu brzi i sve govore pogrešno, nego: Čekaj, sačekaj minutu, kako se sve to uklapa?
Iz želje za razumijevanjem nastaje razumijevanje. Iz razumijevanja nastaje zajedništvo.
Moramo razumjeti, na primjer, moramo naučiti razumjeti da novac ne može raditi.
Samo kao primjer. Novac ne funkcioniše.
Također možete, a ja ovdje nastavljam od prethodnog govornika, obaviti malo domaće zadaće.
Zašto ne bi stavio deset funti pored suđa koje nisi opral sinoć?
I onda zatvori vrata kuhinje i sljedećeg jutra tamo ode.
Onda ćeš vidjeti je li novac djelovao.
U našem domaćinstvu ima nekoliko ljudi. Vjerovatno bih zaključao vrata, inače će
desetevrstka nestati, a ja ću i dalje morati oprati suđe.
Postati nacija uveliko ima veze sa promjenama i spremnošću na promjene.
Za mene spremnost na promjenu također znači ponovno preuzimanje odgovornosti, ili kako su
rečene završne riječi, koje sam sam zapisao:
Zajedno možemo napraviti razliku. Počni od sebe, promijeni nešto na sebi.
Stvara tako drugačiju vrstu iskrene povezanosti. To zaista mogu reći za svoje kurire.
To je tema Strategije 2+, koju je Ruth ranije spomenula. Gradimo mrežu s kuririma.
Postoji srčana povezanost sa svakim pojedincem jer primjećujem da svako želi nešto promijeniti.
Svako radi na sebi, svako prvo počinje sa sobom.
Sve se zajedno otopi. Nema potrebe praviti veliku govoranciju o tome, to se jednostavno događa.
A ovo spajanje, ovo postajanje porodicom, vodi ka umrežavanju. Mislim da je to novo.
Zaista je bilo mnogo karizmatičnih vođa u svijetu.
S dobrim idejama, s istinski vizionarskim pristupom, s sposobnošću da inspiriše naciju.
Ali ono što osjećam, što naše vrijeme sada doživljava, jeste okupljanje naroda od samog dna, iz temelja.
To je također originalno, ono što sam zapisao od prethodnog govornika:
Rasti zajedno odozdo prema gore. Promjena mora doći odozdo prema gore.
To je umrežavanje, to je ova grupa ljudi koja se osjeća kao zajednica. Koja odjednom shvata da ne gradimo kontakte na
Facebooku, nego s pravim kontaktima koji imaju ruke i noge.
Sve smo bliže i bliže suštini. Ne sjedimo samo i ne žalimo se.
Uživamo raspravljati o političkim temama sa našim kolegama.
Ali hajde brzo prijeđimo na pitanje: Jeste li spremni uložiti vrijeme?
Jeste li spremni da se uložite? I tako čovjek postaje nacija.
Mislim da ste svi vi, ili barem većina vas, upoznati sa S&G, novinom "Stimme und Gegenstimme" (Glas i
protuglas). To je strategija S&G. I zato – budući da nemam svoj govornikov sto – promoviram naš S&G sto.
Otiđi tamo. Ako to još ne znaš, S&G je više od običnog novina.
Za mene je S&G način, da, način da postanemo jedan narod.
Način da se kao narod ujedinimo. I tako, sve što mi preostaje reći je: pridružite se! Hvala vam. Hvala vam.