Pozdrav svima, zaista je velika čast stajati ovdje pred vama. Hvala ti, Ivo.
Mislim da je stvarno dobro biti danas ovdje. Uvijek je dobro biti na pravom mjestu u pravo vrijeme, zar ne?
Često sam bio na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme. Kad se dogode manji prometni sudari,
obično sebi kažeš: "Oh, da sam samo vozio drugačije."
Ali danas jednostavno osjećam da je ovo upravo pravo mjesto u pravo vrijeme. I općenito osjećam nešto poput—možda
i ti znaš taj osjećaj—da je zima gotova i da u zraku vlada proljetni ugođaj, ti prvi topli dani u ožujku.
Osjećam nešto u sebi što nam, kao čovječanstvu, kao narodu, govori da trebamo promjenu.
Nedavno sam ponovno bio u Beču – ponekad tamo idem na posao – i šetao ulicama te posjetio i Parlament.
I bili su portreti osnivača republike koji su proglasili Republiku Austriju. I nekako me to toliko dirnulo da sam
pomislio, možda tada – ne želim sada suditi, proglašenje Republike Austrije nije poanta – ali možda tada, kad su se za to
borili ili što god ih motiviralo, možda nisu mislili da će se to ikada dogoditi, da će
uspjeti, da je takav drugačiji svijet moguć.
A onda su na kraju zapravo ispali promašaji.
Nadam se da nijedan od nas neće završiti kao promašaj, nego da ćemo ipak doživjeti ovaj novi svijet. Da ćemo doživjeti ovu
promjenu koju je spomenuo Christoph Hörstel. Da nećemo samo o njoj pričati, nećemo samo o njoj sanjati,
nego ćemo je doista doživjeti – ta se promjena događa.
Da. Naslov moje prezentacije je: "Kamate na dug: što trebate znati!"
Možda se osjećaš isto kao što sam se ja oduvijek osjećao kad sam bio mlad – čak i kad bih posudio novac samo za
sladoled, čak i kad je to tada bila samo jedna njemačka marka – uvijek sam bio jako sretan kad bih mogao vratiti dug.
To je i danas tako, čak i ako je riječ samo o 10 eura. Uvijek sam se jako olakšao kad sam se napokon riješio tog glupog duga.
Osjeća li još netko ovako? Nisam posve sam, u redu.
Onda znaš taj osjećaj. Jednostavno je prekrasno moći živjeti bez dugova.
Naši političari, poslovni lideri, ministri financija i čelnici vlada čini se da imaju drugačiju percepciju duga.
Kada promatrate kako se državni dug razvija, mogli biste pomisliti da se dugovanje sada
smatra dobrim običajem u uspješnoj ekonomiji.
A što se tiče otplate – ne znam, o otplati se čak ni ne raspravlja.
Sve što ikad čujem jest o novom dugu i višim kamatama koje se moraju platiti, ali nekako nikome nikad ne
padne na pamet da ga zapravo vrati. O tome ne čujem ništa.
Donio sam grafikon da vam dam početni pregled. Danas smo već dotaknuli teme Europe i zemalja svijeta, kao
i duga i financijskog sustava. Koliko duga zemlje zapravo imaju? Na primjer, u Europi.
I to sam ilustrirao – koristeći službene podatke Međunarodnog monetarnog fonda – omjer duga u odnosu na bruto domaći proizvod.
Bruto domaći proizvod je zbroj svih dobara i usluga proizvedenih u jednoj zemlji.
Sve što se tamo proizvede, sav rad koji se obavi, tamo se bilježi, a dugovi koje ta zemlja tada ima stavljaju se u perspektivu.
I dopustio sam si slobodu da donesem procjenu.
Ocjena koja kaže "nema duga" za mene je tamnozelena. Mogu odmah reći da u Europi nema nijedne zemlje koja bi bila tamnozelena.
Jednom sam pomislio "10%", pa ako zemlja ima 10% duga u odnosu na ono što zaradi u godini,
onda sam to nazvao svijetlozelenom i označio.
Za mene je "10 do 25 %" žuto, "25 do 75 %" crveno, a "preko 75 %" tamnocrveno.
Dopustite mi da ilustriram kako ovo procjenjujem.
Zamislite da mjesec dana plaćate sve račune, ali ne primate plaću; umjesto toga vaša se plaća izravno
prebacuje banci s ciljem otplate našeg državnog duga.
Ako to radiš mjesec dana, ali istovremeno plaćaš stanarinu, gorivo, kupovinu i odjeću, a zaposlenik
benzinske postaje ili njezin vlasnik radi isto – uzme tvoj novac, ali ga također daje banci.
Ako to primijeniš kao model – želimo se brzo riješiti svojih dugova – onda možeš uspjeti
otplatiti 8% u mjesec dana odricanjem od svega.
I iz toga sam izveo boje, govoreći: u redu, još uvijek mogu zamisliti da bi takav narod to mogao postići.
Rekao sam žuto, u redu, jedan do tri mjeseca, možda još neće biti građanskog rata ako sav novac ode u banke.
Ali više nisam siguran bismo li u Njemačkoj ne završili u građanskom ratu ili samoupravnoj pravdi ili
nečemu sličnom ako bismo uvijek morali predati novac koji zaradimo samo da bismo zadovoljili banke.
Pa pogledajmo zemlje i vidimo kako Europa, naša voljena Europa, izgleda: Portugal 124% državnog duga, Španjolska 97%, Francuska
92%, Velika Britanija 93%, Irska 119%, Italija 128% i tako dalje. Luksemburg je na 25%, što je zapravo još uvijek prilično
dobro – listam ovo ovdje – praktički su sve zemlje u crvenom.
Imamo Bugarsku s 16%, a posebno bih želio spomenuti Tursku. Nekoliko zemalja se ističe, cijela skandinavska
regija. Estonija, s 10% državnog duga, također se ističe, kao i Gruzija, Armenija i Azerbajdžan.
A onda je tu veliki medvjed, Rusija, s 10% državnog duga, zelena, svijetlozelena, ne tamnozelena, ali ipak svijetlozelena.
Da budem iskren, bilo bi mi neugodno da sam odgovoran za to.
Jer to zapravo... obično ne živiš tako. Ne živiš na kredit, a onda si time i ponosan.
Ali na to ćemo se vratiti kasnije kad odgovorimo na pitanje: je li oduvijek bilo tako?
Moglo bi se također pretpostaviti da je, pa, vjerojatno izgledalo drugačije u prošlosti i da je možda tako i sada, je li to povezano
s ekonomskom krizom iz 2008.? Pogledajmo još jednom razvoj.
Ali prvo, pogledajmo još jednom cijeli svijet.
Samo nekoliko zemalja nije u dugovima; 171 od 173 zemalja obuhvaćenih MMF-om trenutno
je u dugovima. Vrlo malo je tamnozelenih.
Već smo razgovarali o zemlji, vratit ću se na to.
Teško je vidjeti, ne mogu držati ruku dovoljno mirno, Kuvajt je još uvijek zelen, ne zna svatko Brunei, Malezija je zelena.
A ostali su u nekom obliku duga, barem u svijetlozelenoj boji, što je još prihvatljivo; ovdje vidimo Iran.
Ali ostali su crveni, od crvene do tamnocrvene boje duga.
A neugodan je dio duga to što na njega nastaju kamate.
A sada se postavlja pitanje: tko zapravo plaća kamatu na dug?
Da bih odgovorio na ovo pitanje, želio bih ispitati tri skupine.
Grupa 1 obuhvaća kućanstva,
Grupa 2: Tvrtke
i Grupa 3 državu.
Grupa 1 si ti, na primjer, kad odeš u banku i uzmeš zajam da platiš svoj raskošni novi automobil.
U ovom slučaju stvar je zapravo prilično jasna. Vi ste odgovorni za kamatu na dug.
Dakle, sada ćeš naporno raditi kako bi zaradio novac i mogao otplatiti svoje dugove.
Međutim, također biste mogli reći: odustajem od ove ludosti dugova, neću uzimati nikakve zajmove ni kredite.
Ne želim to u ovom trenutku komentirati.
Ali razmislite o ovome: možete li pobjeći od ove osobne odluke, od ovog mehanizma zaduživanja?
Pogledajmo Grupu 2, tvrtke.
U mom slučaju želio bih vam predstaviti poljoprivredno poduzeće koje, između ostalog, uzgaja žitarice.
Poljoprivrednik je kupio pametni novi traktor.
Financirao ga je putem banke, pa se obračunavaju kamate.
Ako sada pogledamo situaciju s troškovima ovog poljoprivrednog poduzeća, imamo, s jedne strane, troškove osoblja
za poljoprivrednog pomoćnika koji pomaže poljoprivredniku.
S druge strane, imamo troškove materijala. To mogu biti dizel gorivo za traktor ili, kao što je ovdje prikazano, sjeme.
I, kao što je već spomenuto, treće imamo troškove kamata.
Ovo poljoprivredno gospodarstvo prenijet će sva tri ova troška kao ukupne troškove u prodajnu cijenu žita – kupcu žita.
U mom slučaju kupac žita je mlin. Žito se u mlinu melje u brašno.
A da bi se žitarice samlele u brašno, ovdje su također potrebni vrijedni radnici.
Tehnologija postrojenja mlinice – recimo – i sama mlinica također su financirani od strane banke.
To znači da će se i u ovom slučaju obračunavati kamata.
Pogledajmo i situaciju s troškovima ovdje u tvornici.
Zatim imamo troškove osoblja za marljive radnike, troškove materijala, što je žitarica s farme, i troškove kamata za mlin.
Kao pekar kupujem brašno iz ovog mlina, a mlin će taj trošak također uračunati u cijenu.
To znači da kao ekološki pekar kupujem brašno iz mlinice i imam vrijedne pomoćnike koji mi pomažu pretvoriti
ga u kruh i peciva, koje zatim prodajem svojim kupcima.
Budući da su kamatne stope u banci trenutno tako niske, kupio sam novu pećnicu.
I to, naravno, također dovodi do troškova kamata.
Pogledajmo situaciju s troškovima u mojoj pekari.
Zatim imam troškove osoblja za pomoćnike u pekari, imam i troškove materijala, kupio sam brašno od mlinice, a imam i troškove
kamate, naime za onaj otmjeni novi peć koji sam si kupio.
I ja ću izračunati cijenu svog kruha i peciva na takav način da se u njoj odražavaju ova tri troška:
Moji troškovi osoblja, moji troškovi materijala i troškovi kamata.
I to prenosim na krajnjeg potrošača u cijeni. A to smo ti i ja.
Dopustite mi da ukratko sažmem:
Poljoprivredno poduzeće prenijet će svoje kamatne troškove, zajedno s troškovima osoblja i
materijala, na kupca žita u prodajnoj cijeni žita.
Mlinarska tvrtka prenijet će svoje troškove kamata zajedno s troškovima materijala i osoblja u prodajnu cijenu brašna.
A kao pekar činim isto: prenosim svoje troškove kamata zajedno s troškovima osoblja i materijala u maloprodajnu cijenu kruha.
Mi plaćamo sve ovo. To znači da mi, kao krajnji potrošači, plaćamo cjelokupne troškove lanca vrijednosti,
uključujući sve kamatne troškove. I to je slučaj svugdje.
Bilo da rezervirate odmor ili platite automobil gotovinom, banci plaćate kamatu barem neizravno – čak i ako samo
kupite sladoled, postoje kamatni troškovi koji idu banci.
Sve u svemu, plaćamo za sve što kupimo, za svaki račun koji platimo, bilo da se radi o odjeći, hrani, godišnjim odmorima,
vozilima, glazbenim instrumentima – nije važno, članarinama – plaćamo troškove kamata uključene u vrijednosni lanac.
I to možete izračunati. To je iznos koji u prosjeku ne iznosi manje od 40% kupovne cijene.
Ako se sada pitaš jesi li pobjednik ili gubitnik, dopusti mi da ti to objasnim na način koji
ima smisla. 40% kupovne cijene – što to znači?
Tako to možete sami izračunati. Ako znate svoje mjesečne troškove, recimo da iznose 2.000 eura, onda 40 % iznosi 800 eura.
To znači da banci neizravno, ili možda izravno, plaćate 800 €.
Ekstrapolirano na godišnjoj razini, to iznosi 9.600 eura.
A sada sve što trebate učiniti jest uzeti bankovni izvod na kraju godine, na kojem je prikazana kamata na kredit.
Onda možeš pogledati i vidjeti možeš li ondje pronaći 9.600 eura.
A ako pronađete viši iznos, onda ste pobjednik, a ako pronađete niži – moj je žalosno nizak, mislim da više ne dobivam
nikakve potvrde o kamatama – onda ste gubitnik u ovom sustavu.
Ali to nije sve. Država se također sve više zadužuje kako bi ostvarila svoje interese.
I vi plaćate i taj interes na dug – u obliku pristojbi i poreza.
Stoga se isplati baciti pogled na ovaj model države, o kojem smo već malo čuli na predavanju – kao što ste već spomenuli.
Kako izgleda kad se država zaduži?
U Njemačkoj njemačka država preuzima oko dvije trećine kreditnog volumena u obliku zajmova
od neovisnih banaka i kreditnih institucija.
A trećina u državnim obveznicama. Dvije trećine! Kako to radi?
Odakle banke dobivaju svoj novac? Vrlo jednostavno, već smo čuli taj pojam: fiat novac.
Bankama je dopušteno izdavanje novca u knjigama.
Država je dopustila bankama sljedeće: možete stvarati novac.
U načelu, strogo govoreći, stroj za tiskanje novca. Bankama je dopušteno tiskati novac.
Jedina prednost novca u knjizi je što vam čak ni tiskarski stroj ni strojevi za kovanje kovanica nisu potrebni.
Štedite novac i smijete izmišljati novac.
A onda država dođe i kaže: "Jej, trebam novac", uzme zajam i, naravno, vrati ga s kamatom.
Pa, nemam pojma, ali za mene bi to mogao biti loš posao.
Da bude potpuno jasno – dodao sam malu vrećicu novca – država daje novac bankama kako bi ga
one potom mogle posuditi i naplatiti kamate.
I vjerujem da biste možda mogli bolje upravljati svojim novcem na taj način.
I sada, kao što je obećano, državni dug.
Je li ovo sada stabilno pitanje ili još uvijek ima prostora za promjenu – kakav je stvarni trend državnog duga?
Pogledajmo to. Ako smo odgovorni za kamatu na dug, onda bismo možda trebali imati i neku
predodžbu o tome kako država upravlja novcem.
Državni dug od 1995. do 2013., sve brojke opet od Međunarodnog monetarnog fonda.
Također je ponovno prikazano kao postotak bruto domaćeg proizvoda, s kojim smo već upoznati.
Zatim imamo rastući državni dug u Njemačkoj tijekom posljednja dva desetljeća.
I mogu vam obećati da to nije bio slučaj samo u posljednja dva desetljeća.
Pratio sam to unatrag – zapisi koje sam pronašao počinju 1950. godine, kada je Njemačka imala državni
dug od 9 milijuna njemačkih maraka, devet milijuna.
Ne znam točno koliko je stanovništvo bilo pet godina nakon završetka rata.
Ali pretpostavimo 70 do 80 milijuna. To ne bi bilo više od 20 penija. Čak ni 20 penija po stanovniku.
U 2011. – najnovijoj brojci koju sam mogao pronaći – bili smo na najmanje 24.771 eura po stanovniku.
Ne po plaćeniku, nego po stanovniku, tj. za svako dijete.
Tako možete jednostavno zbrojiti svoje kućne troškove i tada ćete znati svoj udio u državnom dugu.
Sramotno mi je. Sramotno. Zaista vladati zemljom na takav način.
Francuska, nacionalni dug je neprestano rastao s 55% na 92%, gotovo se udvostručivši u 20 godina.
Engleska je više nego udvostručila državni dug.
Grčka – već dobro poznata u tisku – ogroman državni dug.
Pita me se, koja je svrha imati ministra financija, koja je svrha imati sve te ljude?
Mislim da bismo i mi to mogli, ili da se nadovežem na ono što si rekao, čak bi i ovisnici o
drogama koje ste rehabilitirali to mogli, Ivo.
I oni bi se snašli s takvom financijskom politikom.
A onda postoje i druge zemlje koje pokazuju da je to moguće:
Bugarska. Vjerojatno pod utjecajem namjere Bugarske da postane punopravna članica EU-a, uspjeli su smanjiti svoj dug s 75 %
na 16 % u relativno kratkom razdoblju od 2000. do 2013. godine.
Rusija je također uspjela postići dobru ravnotežu u smanjenju svog duga. Dakle, to je moguće.
A onda pogledamo starijeg brata, iskusnog igrača kad je riječ o izazivanju ekonomskih kriza.
112% državnog duga, 112% državnog duga!
Kina je u usponu, ali o tome smo već čuli na predavanju. Pad je vjerojatno nešto što treba shvatiti ozbiljno.
Kinezi su vjerojatno također naslutili što se ovdje događa.
I ja sam to usput primijetio.
Više nisu entuzijastični za poslovanje sa SAD-om, izvoz i zarađivanje dolara.
Sada su prilično zauzeti kupnjom nekretnina i tvrtki u Sjedinjenim Američkim Državama.
Nadajmo se da će im to donijeti neku korist.
I, naravno, Japan se ne može izostaviti iz tri najveće ekonomske sile barem tijekom 1980-ih i 1990-ih.
Pravi kamikaze pilot iz Drugog svjetskog rata ponovno nam pokazuje kako se to radi.
To je ludo. 245% državnog duga.
Ako se pojavi vjerovnik i kaže: "Želim svoj novac nazad", onda će Japanci morati raditi dvije i pol godine bez zarade.
Sve bankama, sve bankama.
A problem je u tome što bi u tih dvije i pol godine također morali plaćati kamate, koje čak nisu ni uključene u izračun.
Da, a zatim sam si dopustio da u nastavku navedem, možda bez ikakve značajnije političke procjene, nekoliko zemalja s kojima
smo se već prilično upoznali iz najnovijih priopćenja za medije:
Evo Sirije, vidimo kako Sirija upravlja novcem.
Oni također znaju kako je to kad je državni dug 183%.
Od sada pa nadalje sve se urušava. Sirija više ne pruža nikakve informacije o svom državnom dugu, ali sumnjam da on i dalje pada.
Možemo pogledati Iran, koji se baš i ne čini popularnim među svojim međunarodnim partnerom,
koji iz nekog razloga čini se da se kladi na dug.
A onda je tu Libija, ta tamnozelena zemlja. Od 2003. godine, koliko znam, ima 0% državnog duga, nema više
dugova, slobodna, bez dugova. To je moguće, zar ne?
Dopustite mi da ukratko sažmem. Dakle, što trebate znati o dugu ako to već niste znali?
Naravno, plaćate kamate na svoje osobne zajmove, ali i plaćate državni dug putem poreza i pristojbi.
A ono što bi nekim od vas moglo biti novo jest da sa svakom kupnjom plaćate kamatu, dugovnu kamatu.
A budući da samo nekolicina smije zarađivati taj novac, također smo saznali i već čuli da će doći do
preraspodjele; mora doći do preraspodjele bogatstva.
I zato mislim da je važno da o tome razmislimo – i zapravo polako ulazim u fazu
slijetanja – želimo li išta promijeniti u vezi s tim?
Ne želim predstaviti rješenje, djelomično zato što ne želim djelovati kao da sve znam, a
mislim da je rješenje zapravo prilično očito.
Ako uhvatiš lopova na djelu, mora vratiti plijen, zar ne?
Nema potrebe raspravljati o bilo kojem drugom rješenju.
Ali mogu zamisliti da u našem slučaju to ne mora nužno biti kradljivac torbica.
Ono što smo čuli od Christopha Hörstela je prilično nešto.
Ili ono što smo vidjeli u televizijskom prilogu Kla.TV – 50. obljetnicu smrti Johna F. Kennedyja – iz
toga možete zaključiti da ovo nije lopov torbica.
Dakle, sasvim je moguće da jedini trag – vidjeli smo kroz njega, priznajmo – možda neće biti dovoljan.
Onda sam donio još dva citata.
Joshua Stamp, koji je, između ostalog, nekoć bio ravnatelj Engleske banke, rekao je: "Ako želite i dalje biti
robovi bankama i plaćati za vlastito porobljavanje, neka banke nastave stvarati novac i kontrolirati kredit."
Možeš reći nešto takvo, a ljudi nekako ipak uspiju malo odspavati. To je ludo.
I Henry Ford je također dobro poznat, automobilski brend:
Kad bi ljudi razumjeli monetarni sustav, prije sutrašnjeg jutra bismo imali revoluciju.
Možete pročitati o tim stvarima na internetu; dobro su poznate.
Malo se pitam: zašto je, kao što je ova mlada djevojka pokazala u svojoj pjesmi, tako teško usrećiti ljude?
I na kraju bih želio ukratko promijeniti smjer i postaviti pitanje: tko je zapravo odgovoran?
Tko je odgovoran za ovu situaciju?
Jesu li banke odgovorne za ovu nevolju?
Odgovorio bih na pitanje s "ne", jer postupaju u skladu s važećim zakonom.
Jesu li država, vlade i političari odgovorni? I ovdje bih na to pitanje odgovorio 'ne'.
Budući da imaju vaš, imaju i naš mandat.
Pa tko je sada odgovoran? Mi smo. Ah da, uhvaćeni, ti. I ja također. Mi smo odgovorni.
Ali koja je ključna stvar za promjenu sada?
I želio bih podijeliti dvije ili tri misli koje su u potpunosti u skladu s onim što smo već čuli od Christopha Hörstela.
Održiv promjen – kako je to moguće?
Po mom mišljenju: to je moguće samo ako sebe vidimo kao narod. Kao jedno tijelo ljudi.
Jednom sam skovao frazu – pričekajte trenutak da vidite sviđa li vam se – "Narod može vrlo dobro živjeti bez tiranina."
Ali tiraninu je prilično teško bez naroda, zar ne?
Kao narod, moramo ponovno shvatiti da moć dajemo onima koje izaberemo. Da mi imamo kontrolu nad tim.
A sada, naravno, pitanje je: Kako postanemo jedan narod?
Kako to funkcionira? I stvarno mogu govoriti iz vlastitog iskustva. Dopustite mi da istaknem tri točke kako
bih pokazao što je potrebno da bi se postalo nacijom.
To ima neke veze s razumijevanjem, shvaćanjem. To ima neke veze s ponovnim preispitivanjem stvari.
Da ne uzimaš stvari samo tako, ne gutaš ih i ne provodiš, nego ih počneš promišljati.
Zašto se onda jedan postaje nacija? To mogu objasniti sasvim jednostavno.
Imali smo brojne kontakte u S&G-u, brojne kontakte u AZK-u, a svaki moj telefonski poziv, što možete
potvrditi, bio je proslijeđen višoj razini i odmah uspostavljen.
Odmah sam tamo primijetio ljude kod kojih sam pomislio: "Oh, razmišljaju isto kao i ja. I
oni o tome razmišljaju. I oni žele razumjeti."
Nisu brzi i sve govore krivo, nego: čekaj, čekaj minutu, kako se sve to uklapa?
Iz želje za razumijevanjem nastaje razumijevanje. Iz razumijevanja nastaje zajedništvo.
Moramo razumjeti, na primjer, moramo naučiti razumjeti da novac ne može raditi.
Samo kao primjer. Novac ne funkcionira.
Također možete, nadovezujući se na prethodnog govornika, obaviti malo domaće zadaće.
Zašto ne biste stavili novčanicu od deset funti pored posuđa koje sinoć niste oprali?
I onda zatvori vrata kuhinje i sljedećeg jutra tamo ode.
Tada ćeš vidjeti je li novac djelovao.
U našem je kućanstvu nekoliko ljudi. Vjerojatno bih zaključao vrata, inače će
deseteroeurovka nestati, a ja ću i dalje morati oprati suđe.
Postati nacija uvelike ovisi o promjenama i spremnosti na promjene.
Za mene spremnost na promjenu također znači ponovno preuzimanje odgovornosti, ili kako su
rekle završne riječi, koje sam sam zapisao:
Zajedno možemo napraviti razliku. Počni od sebe, promijeni nešto na sebi.
Stvara tako drugačiju vrstu iskrene povezanosti. To zaista mogu reći za svoje kurire.
To je tema Strategije 2+, koju je Ruth ranije spomenula. Gradimo mrežu s kuririma.
Postoji srčana povezanost sa svakom osobom jer primjećujem da svatko želi nešto promijeniti.
Svatko radi na sebi, svatko prvo počinje sa sobom.
Sve se zajedno otapa. Nema potrebe držati veliki govor o tome, to se jednostavno događa.
I ovo spajanje, ovo postajanje obitelji, dovodi do umrežavanja. Mislim da je to novo.
Zaista je bilo mnogo karizmatičnih vođa u svijetu.
S dobrim idejama, s istinski vizionarskim pristupom, s sposobnošću nadahnuti naciju.
Ali ono što osjećam, što naše vrijeme sada doživljava, jest okupljanje naroda odozdo, iz samih temelja.
To je također originalno, ono što sam zapisao od prethodnog govornika:
Rastući zajedno odozdo prema gore. Promjena mora doći odozdo prema gore.
To je umrežavanje, to je ova skupina ljudi koja se osjeća kao zajednica. Koja odjednom shvaća da ne gradimo kontakte na
Facebooku, nego s pravim kontaktima koji imaju ruke i noge.
Sve smo bliže suštini. Ne sjedimo samo i ne žalimo se.
Uživamo raspravljati o političkim temama s našim kolegama.
Ali prijeđimo brzo na pitanje: Jeste li spremni uložiti vrijeme?
Jeste li spremni uložiti sebe? I tako se postaje nacija.
Mislim da ste svi vi, ili barem većina vas, upoznati sa S&G, novinom "Stimme und Gegenstimme" (Glas i
protuglas). To je strategija S&G. I zato – nemam vlastiti govornikov stol – promoviram naš S&G stol.
Otiđi tamo. Ako to još ne znaš, S&G je više od običnog novina.
Za mene je S&G način, da, način da postanemo jedan narod.
Način da se kao narod ujedinimo. I zato imam samo još jednu stvar za reći: pridružite se! Hvala vam. Hvala vam.