Sveiki, man ir liels gods stāvēt šeit, priekšgalā. Paldies Ivo.
Es domāju, ka ir patiešām labi šodien būt šeit. Vienmēr ir labi atrasties īstajā vietā īstajā laikā, vai ne?
Es bieži esmu bijis nepareizā vietā nepareizā laikā. Nelielu ceļu satiksmes negadījumu gadījumā
parasti saki sev: ak, es gribētu, lai es brauktu citādāk.
Bet šodien es vienkārši jūtu, ka šī ir īstā vieta un īstais laiks. Un vispār es jūtu kaut ko līdzīgu, varbūt arī
jūs šo sajūtu pazīstat, ziema ir beigusies, un tajā ir tāds pavasarīgs gaiss, šīs pirmās siltās marta dienas.
Es tur kaut ko jūtu, ka mēs kā cilvēce, kā tauta esam guvuši labumu no pārmaiņām.
Nesen atkal biju Vīnē, kur dažkārt braucu darba darīšanās, un pastaigājos pa ielām, kā arī apmeklēju parlamentu.
Tur atradās arī Austrijas Republikas dibinātāju, kas proklamēja Austrijas Republiku, krūšutēvi. Un kaut kā tas tik ļoti
aizkustināja manu sirdi, ka es nodomāju, ka varbūt tajā laikā - es negribu tagad spriest par to, par Austrijas Republikas
proklamēšanu, ne par to ir runa -, bet varbūt tajā laikā, kad viņi par to cīnījās vai kas viņus aizkustināja, viņi
varbūt nedomāja, ka tas kādreiz aizies tik tālu, ka tas kādreiz izdosies, ka tik citāda pasaule kādreiz būs iespējama.
Un tad tie faktiski beidzās kā neveiksmīgi.
Es ceru, ka neviens no mums nebeigsies kā neveiksminieks, bet mēs tomēr varēsim piedzīvot šo jauno pasauli. Ka mēs varam piedzīvot
šīs pārmaiņas, par kurām runāja Kristofs Hörstels. Ka mēs par to ne tikai runājam, ne tikai
sapņojam, bet ka mēs patiešām varam piedzīvot pārmaiņas.
Jā. Manas prezentācijas nosaukums ir: "Parāda procenti, kas jums par tiem jāzina!"
Varbūt jūs jūtaties tāpat kā es jaunībā - pat tad, ja es aizņēmos naudu tikai saldējuma iegādei, pat ja toreiz
tā bija tikai viena Vācijas marka, es vienmēr biju ļoti laimīgs, kad varēju atmaksāt parādu.
Tā tas ir arī šodien, neatkarīgi no tā, vai tā ir 10 eiro vai nav. Īstu atvieglojumu sirdī es sajutu
tikai tad, kad vienkārši atbrīvojos no šī muļķīgā parāda.
Vai vēl kāds tā jūtas? Es neesmu pilnīgi viena, labi.
Tad tu zini, kāda ir sajūta. Ir vienkārši jauki dzīvot bez parādiem.
Mūsu politiķiem, uzņēmumu vadītājiem, finanšu ministriem, valdību vadītājiem, šķiet, ka viņi kaut kā citādi uztver parādu.
Ja paskatās, kā attīstās valsts parāds, drīzāk varētu domāt, ka parādsaistības tagad ir daļa no labas
uzvedības, kas raksturīga plaukstošai ekonomikai.
Un par amortizāciju - es nezinu, par amortizāciju vispār nav runāts.
Vienīgais, ko es vienmēr dzirdu, ir par jauniem parādiem, augstākām procentu likmēm, kas būs jāmaksā,
bet doma par to, ka varbūt tos vajadzētu atmaksāt, man kaut kā aiziet garām. Es to nedzirdu.
Tāpēc kā pirmo ieskatu esmu sagatavojis grafiku. Eiropa un pasaules valstis šodien jau ir bijušas nedaudz
aplūkotas, tostarp nedaudz par parādu un finanšu sistēmu. Cik daudz valstīm patiesībā ir parādu? Piemēram, Eiropā.
Un es to esmu ilustrējis, izmantojot Starptautiskā Valūtas fonda oficiālos datus - parāda attiecību pret iekšzemes kopproduktu.
Iekšzemes kopprodukts ir visu valstī saražoto preču un pakalpojumu summa.
Viss, kas tur tiek saražots, viss, kas tiek saņemts kā ieguldītais darbaspēks, tiek tur reģistrēts, un parādsaistības,
kas šai valstij tad ir, tiek proporcionāli sadalītas.
Un es esmu atļāvies veikt novērtējumu.
Reitings, kurā norādīts "nav parādu", man ir tumši zaļš. Es varu jums uzreiz pateikt, ka Eiropā nav tumši zaļas valsts.
Savulaik es domāju, ka "10%", t.i., ja valstij ir 10% parādu attiecībā pret to, ko tā gadā
saražo, tad es to nosaucu par gaiši zaļu un atzīmēju.
"10 līdz 25 %" man ir dzeltenā krāsā, "25 līdz 75 %" ir sarkanā krāsā un "vairāk nekā 75 %" ir tumši sarkanā krāsā.
Ļaujiet man sniegt jums priekšstatu par to, kā es to vērtēju.
Ja jūs iedomājaties, ka mēnesī apmaksājat visus rēķinus, jūs nesaņemat algu, bet jūsu alga tiek
pārskaitīta tieši bankai, lai nomaksātu mūsu valsts parādu.
Ja jūs to darāt mēnesi, bet tajā pašā laikā maksājat īres maksu, maksājat par benzīnu, maksājat par pirkumiem, maksājat par drēbēm,
un to pašu dara arī degvielas uzpildes stacijas darbinieks vai īrnieks, viņš ņem naudu no jums, bet arī nodod to bankai.
Ja izmantosiet šo modeli - mēs vēlamies ātri atbrīvoties no parādiem -, tad vienā mēnesī varat atmaksāt 8 %, neko nedarot.
Un no tā es atvasināju krāsas, tāpēc es teicu: labi, es tomēr varu iedomāties, ka šādi cilvēki to varētu paveikt.
Dzeltenais es teicu: labi, viens līdz trīs mēneši, ja visa nauda nonāks bankās, pilsoņu kara vēl var nebūt.
Bet es vairs neesmu pārliecināts, vai mums Vācijā nebūtu pilsoņu kara, vai arī nebūtu modrības tiesvedības vai vēl
kā citādi, ja mums vienmēr būtu jānodod tikai mūsu nopelnītā nauda, lai bankas būtu apmierinātas.
Paskatīsimies uz valstīm, kā izskatās Eiropa, tā tik ļoti iemīļotā Eiropa: Portugāle - 124 % valsts parāda, Spānija - 97 %,
Francija - 92 %, Lielbritānija - 93 %, Īrija - 119 %, Itālija - 128 %, un tā tālāk, Luksemburga - 25 %, kas
patiesībā joprojām ir diezgan labi - es te baidos - ir praktiski tikai sarkanas valstis.
Mums ir Bulgārija ar 16 %, es to vēlreiz pieminēšu, Turcija. Dažas valstis nepilda savas saistības, viss
Skandināvijas reģions. Igaunija ar 10 % valsts parādu arī patiešām izceļas, Gruzija, Armēnija, Azerbaidžāna.
Un tad lielais lācis - Krievija, 10 % valsts parāda, zaļš, gaiši zaļš, ne tumši zaļš, bet tomēr gaiši zaļš.
Godīgi sakot, man būtu neērti, ja es būtu par to atbildīgs.
Jo tas patiesībā ir..., jūs parasti tā nedzīvojat. Jūs nedzīvojat uz kredīta un ar to lepojaties.
Bet mēs atgriezīsimies pie šī jautājuma vēlāk, kad atbildēsim uz jautājumu, vai tā ir bijis vienmēr?
Varētu arī pieņemt, ka agrāk tas, iespējams, izskatījās citādāk, un varbūt tas tā ir tagad, vai tas ir saistīts ar
2008. gada ekonomisko krīzi? Aplūkosim attīstību vēlreiz.
Taču vispirms aplūkosim pasauli kopumā.
Tikai dažas valstis nav parādā; no 173 valstīm, uz kurām attiecas SVF darbības joma, šobrīd parādā ir 171
valsts. Ļoti maz ir tādu, kas ir tumši zaļas krāsas.
Mēs jau esam runājuši par valsti, es pie tās vēl atgriezīšos.
To gandrīz nevar atpazīt, es pat nevaru tik stabili turēt roku, Kuveita joprojām ir zaļa,
varbūt ne visi zina Bruneju, Malaizija ir zaļa.
Un pārējie ir kaut kādā parāda formā, vismaz gaiši zaļi, tas joprojām ir iespējams, mēs jau šeit redzam Irānu.
Bet pārējie ir sarkani, sarkani līdz dziļi sarkani parādi.
Un nepatīkamais faktors, kas saistīts ar parādiem, ir tas, ka par tiem ir jāmaksā procenti.
Un tagad rodas jautājums, kurš faktiski maksā parāda procentus?
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vēlos aplūkot trīs grupas.
1. grupā ietilpst privātās mājsaimniecības,
2. grupa - uzņēmumi
un 3. grupa - valsts.
1. grupa - tas esat jūs, piemēram, ja dodaties uz banku un ņemat kredītu, lai samaksātu par savu jauno automašīnu.
Šajā gadījumā jautājums patiesībā ir diezgan skaidrs. Jūs esat atbildīgs par parāda procentiem.
Tagad jūs smagi strādājat, lai nopelnītu naudu parādu atmaksai.
Tomēr jūs varat arī teikt: "Es nepiedalīšos šajā parādu trakumā, es neņemšu nekādus aizdevumus vai kredītus.
Šobrīd es nevēlos par to spriest.
Bet izpētiet: Vai jūs varat izvairīties no šī personīgā lēmuma, no šī parādsaistību mehānisma?
Aplūkosim 2. grupu - uzņēmumus.
Savā gadījumā es jūs iepazīstināšu ar saimniecību, kurā cita starpā audzē labību.
Lauksaimnieks ir iegādājies jaunu modernu traktoru.
Viņš to finansēja ar bankas starpniecību, tāpēc tiek iekasēti procenti.
Ja tagad aplūkojam šīs lauksaimnieciskās darbības izmaksu situāciju, redzam, ka ir personāla izmaksas, kas saistītas
ar lauksaimniecības palīgu, kurš palīdz lauksaimniekam.
No otras puses, mums ir materiālu izmaksas. Tās var būt dīzeļdegviela traktoram vai, kā šeit parādīts, sēklas.
Un, kā jau minēts, treškārt, mums ir procentu izmaksas.
Saimniecība visas šīs trīs izmaksas kā kopējās izmaksas iekļauj graudu pārdošanas cenā - graudu pircējam.
Manā gadījumā graudu pircējs ir dzirnavas. Miltos graudus samaļ dzirnavās.
Lai graudus varētu samalt miltos, arī šeit ir vajadzīgi strādīgi strādnieki.
Pieņemsim, ka arī dzirnavu iekārtu tehnoloģiju un pašas dzirnavas finansē banka.
Tas nozīmē, ka arī šeit tiek uzkrāti procenti.
Aplūkosim, kādas ir dzirnavu darbības izmaksas.
Tad mums ir personāla izmaksas, kas saistītas ar smagi strādājošajiem strādniekiem, materiālās izmaksas, kas ir
saimniecībā iegūtie graudi, un dzirnavu procentu izmaksas.
Kā maiznieks es pērku miltus no šīm dzirnavām, un dzirnavas šo izmaksu pozīciju iekļauj cenā.
Tas nozīmē, ka es kā bioloģiskais maiznieks pērku miltus no dzirnavām, un man atkal ir čakli palīgi, kas man palīdz tos
pārvērst maizē un maizītēs, kuras es nododu saviem klientiem.
Tā kā procentu likmes bankā pašlaik ir ļoti izdevīgas, es iegādājos jaunu cepeškrāsni.
Un, protams, tas rada arī procentu izmaksas.
Aplūkosim arī izmaksu situāciju manā maizes ceptuves uzņēmumā.
Tad man ir personāla izmaksas, kas saistītas ar maiznieka palīgiem, man ir arī materiālās izmaksas, jo es pirku
miltus no dzirnavām, un man ir arī procentu izmaksas, proti, tās, kas saistītas ar jaunu, modernu krāsni, ko es nopirku.
Es arī aprēķināšu maizes un maizītes cenu tā, lai tajā būtu atspoguļotas šīs trīs izmaksas:
Manas personāla izmaksas, materiālu izmaksas un procentu izmaksas.
Un es to nododu galapatērētājam, norādot cenu. Un tas esat jūs un es.
Ļaujiet man īsi rezumēt:
Saimniecība savas procentu izmaksas kopā ar darbaspēka un materiālu izmaksām iekļauj
graudu pārdošanas cenā, ko maksā graudu pircējs.
Procentu izmaksas kopā ar materiālu un darbaspēka izmaksām dzirnavas iekļaus miltu pārdošanas cenā.
Un es kā maiznieks daru to pašu - maizes pārdošanas cenā iekļauju savas procentu
izmaksas, kā arī darbaspēka un materiālu izmaksas.
Mēs par to visu maksājam. Citiem vārdiem sakot, mēs kā galapatērētāji maksājam visas vērtību ķēdes
izmaksas, tostarp visas procentu izmaksas. Un tā tas ir visur.
Neatkarīgi no tā, vai jūs rezervējat brīvdienu ceļojumu vai maksājat skaidrā naudā par automašīnu, jūs maksājat bankai
vismaz netiešus procentus - pat tad, ja jūs pērkat tikai saldējumu, ir saistītas procentu izmaksas, un tās nonāk bankā.
Kopumā mēs maksājam par visu, ko pērkam, par katru rēķinu, ko maksājam, - par apģērbu, pārtiku, brīvdienām, transportlīdzekļiem,
mūzikas instrumentiem, tas nav svarīgi, par asociācijas maksām - mēs maksājam procentu izmaksas, kas iekļautas vērtības ķēdē.
Un jūs varat veikt aprēķinus. Tā ir summa, kas vidēji nav mazāka par 40 % no pirkuma cenas.
Ja jūs tagad domājat, vai esat uzvarētājs vai zaudētājs, ļaujiet man paskaidrot nedaudz ticamāk. 40% pirkuma cena, ko tas nozīmē?
Tātad jūs varat veikt aprēķinus. Ja jūs zināt savas ikmēneša izmaksas, teiksim, ka jūsu
ikmēneša izmaksas ir 2000 eiro, tad 40% ir 800 eiro.
Tas nozīmē, ka jūs netieši vai varbūt tieši maksājat 800 eiro bankai.
Ekstrapolējot gada laikā un reizinot ar 12, tas ir 9600 eiro.
Tagad jums atliek tikai gada beigās paņemt bankas konta izrakstu, kurā redzami procenti par kredīta atlikumu.
Tad varat paskatīties, vai varat atrast 9600 eiro.
Un, ja jūs atrodat lielāku summu, tad esat ieguvējs, bet, ja atrodat mazāku - manā gadījumā tā ir nožēlojami
zemāka, un es nedomāju, ka saņemšu vairāk procentu izrakstu -, tad šajā sistēmā esat zaudētājs.
Bet tas vēl nav viss. Arī valsts kļūst arvien vairāk parādā, lai aizsargātu savas intereses.
Un jūs maksājat arī parāda procentus - nodevu un nodokļu veidā.
Tāpēc ir vērts aplūkot arī šo valsts modeli, par kuru mēs jau nedaudz dzirdējām prezentācijā - jūs jau esat par to norādījis.
Kā tas izskatās, kad valsts nonāk parādos?
Vācijā Vācijas valdība aptuveni divas trešdaļas kredītu apjoma aizņemas no neatkarīgām bankām un kredītiestādēm.
Un trešā daļa - ar valsts obligāciju starpniecību. Divas trešdaļas! Kā viņš to dara?
No kurienes bankas ņem naudu? Pavisam vienkārši, mēs jau esam dzirdējuši šo terminu: fiat
nauda. Bankām ir atļauts emitēt grāmatu naudu.
Valsts ir pilnvarojusi bankas to darīt: Jums ir atļauts radīt naudu.
Principā, ja nonākam līdz būtībai, tā ir naudas drukāšanas mašīna. Bankām ir atļauts drukāt naudu.
Grāmatu naudas vienīgā priekšrocība ir tā, ka jums pat nav nepieciešama spiestuve vai pat monētu kalšanas iekārta.
Viņi joprojām uzkrāj naudu un drīkst izgudrot naudu.
Un tad nāk valsts un saka - jā, man vajag naudu, ņem aizdevumu, ir laba un atmaksā to ar procentiem.
Tāpēc man nav ne jausmas, bet man tas ir potenciāli slikts darījums.
Lai tas būtu patiešām skaidrs - esmu pievienojis mazo naudas maisiņu - valsts dod naudu
bankām, lai vēlāk to aizņemtos un maksātu procentus.
Un es domāju, ka jūs varētu labāk pārvaldīt savu naudu.
Un tagad, kā tika paziņots, valsts parāds.
Vai šis jautājums šobrīd ir stabils, vai arī tas joprojām turpinās - kāda ir faktiskā valsts parāda attīstība?
Aplūkosim šo. Ja mēs esam atbildīgi par parāda procentiem, tad, iespējams, mums būtu jāzina, kā valsts rīkojas ar šo naudu.
Valdības parāds no 1995. līdz 2013. gadam, visas vērtības atkal iegūtas no Starptautiskā Valūtas fonda.
Atkal procentos no iekšzemes kopprodukta, kas mums jau ir zināms.
Turklāt pēdējās divās desmitgadēs Vācijas valsts parāds ir pieaudzis.
Un es varu jums apsolīt, ka tā tas ir noticis ne tikai pēdējās divās desmitgadēs.
Atskatījos atpakaļ - man atrastie dati sākas 1950. gadā, kad Vācijas valsts parāds bija 9 miljoni vācu marku, 9 miljoni.
Es nezinu, cik daudz, cik spēcīgs bija iedzīvotāju skaits piecus gadus pēc kara beigām.
Bet, ja pieņemam, ka 70 - 80 miljoni. Tas būtu ne vairāk kā 20 feniņi. Pat ne 20 feniņi uz vienu cilvēku.
Kur mēs bijām 2011. gadā - šis ir pēdējais manā rīcībā esošais skaitlis -, kad uz vienu
iedzīvotāju attiecās ne mazāk kā 24 771 eiro?
Ne uz vienu algotu darbinieku, bet uz vienu iedzīvotāju, t.i., uz katru bērnu.
Tātad jūs varat vienkārši saskaitīt savu budžetu, un tad uzzināsiet savu daļu no valsts parāda.
Man šķiet, ka tas ir apkaunojoši. Apkaunojoši. Patiesībā vadīt valsti šādā veidā.
Francijā valsts parāds pastāvīgi pieauga no 55% līdz 92%, un 20 gadu laikā tas gandrīz divkāršojās.
Anglija vairāk nekā divkāršoja savu valsts parādu.
Grieķija - jau labi zināms presē - milzīgs valsts parāds.
Tāpēc es sev jautāju, kāpēc mums patiesībā ir vajadzīgi finanšu ministri, kāpēc mums ir vajadzīgi visi šie cilvēki?
Es domāju, ka mēs to joprojām spētu, vai arī, turpinot no vietas, kur tu pārtrauc, arī narkomāni,
kurus tu reabilitēji, Ivo, to būtu varējuši izdarīt.
Viņi būtu varējuši īstenot šādu finanšu politiku.
Un ir vēl dažas citas valstis, kas parāda, ka tas ir iespējams:
Bulgārija. Iespējams, ka arī Bulgārijas nodoms kļūt par pilntiesīgu ES dalībvalsti ir bijis saistīts ar
to, ka salīdzinoši īsā laikā no 2000. līdz 2013. gadam to īpatsvars samazinājās no 75 % līdz 16 %.
Arī Krievijai ir izdevies samazināt savu parādu. Tātad tas darbojas.
Un tad aplūkosim mūsu lielo brāli, kuram ir pieredze "ekonomisko krīžu izraisīšanā".
112% valsts parāda, 112% valsts parāda!
Ķīna, pieaug, bet mēs to jau esam dzirdējuši lekcijā. Iespējams, ka tas ir nopietni.
Iespējams, arī ķīnieši ir sapratuši, kas šeit notiek.
Arī es to pamanīju garāmejot.
Viņi vairs nav sajūsmā par uzņēmējdarbību ASV, eksportu un dolāru saņemšanu.
Tagad esat diezgan aizņemts ar nekustamo īpašumu un uzņēmumu pirkšanu ASV. Cerēsim, ka tas jums nāks par labu.
Un, protams, nedrīkst iztikt arī bez Japānas, kas bija trīs lielākās ekonomikas vismaz 80. un 90. gados.
Patiess kamikadzes pilots no Otrā pasaules kara vēlreiz parāda, kā tas tiek darīts.
Tas ir neprāts. 245% valsts parāda.
Ja parādās kreditors un saka: "Es gribētu atgūt naudu", tad japāņiem ir atļauts strādāt divarpus gadus, neiegūstot ne centa.
Viss bankām, viss bankām.
Problēma ir tā, ka divarpus gadu laikā viņiem vēl būtu jāmaksā procenti, kas aprēķinā pat nav iekļauti.
Jā, un tad es esmu atļāvies iekļaut dažas valstis, iespējams, neizdarot nekādus būtiskus politiskus spriedumus, kuras mēs
jau esam labi iepazinuši no jaunākajiem paziņojumiem presei:
Lūk, Sīrija, paskatīsimies, kā Sīrija rīkojas ar naudu.
Viņi arī zina, kāda ir 183% valsts parāda sajūta.
Un no šejienes tas sabrūk, Sīrija vairs nesniedz nekādu informāciju par valsts parādu,
man ir aizdomas, ka tas turpinās kristies.
Mēs varam paskatīties uz Irānu, kas nav īpaši iepriecinājusi savus starptautiskos
partnerus, kuri nez kāpēc koncentrējas uz parādu.
Un tad valsts, tumši zaļā valsts, Lībija, kopš 2003. gada, šķiet, tā bija, 0 % valsts parāda, nekādu
parādu, brīva, bez parādiem. Tas darbojas, vai ne?
Ļaujiet man īsi rezumēt. Tātad, kas jums būtu jāzina par parādu, ja jūs to nezinājāt iepriekš?
Protams, jūs maksājat procentus par saviem personīgajiem aizdevumiem, taču ar nodokļiem
un nodevām maksājat arī par valsts parādu.
Un, kas, iespējams, dažiem no jums ir jaunums, ar katru pirkumu jūs maksājat procentus, procentus par parādu.
Un, tā kā tikai dažiem ir ļauts radīt šo naudu, mēs esam arī uzzinājuši un jau dzirdējuši, ka
notiks pārdale, ka ir jābūt bagātību pārdalei.
Tāpēc, manuprāt, mums ir svarīgi padomāt - un es jau lēnām sāku nosēšanās fāzi - vai mēs vēlamies kaut ko mainīt?
Es nevēlos piedāvāt risinājumu arī tāpēc, ka ne vienmēr gribu izskatīties pēc viszināmā un domāt, ka risinājums ir skaidrs.
Ja jūs pieķerat zagli, kas nozog, viņam taču ir jāatdod laupījums, vai ne?
Nav nepieciešams apspriest nekādus citus risinājumus.
Bet es varu iedomāties, ka mūsu gadījumā tas ne vienmēr ir maku nolaupītājs.
Tas, ko esam dzirdējuši no Kristofa Hērstela, ir ļoti augsta līmeņa.
Vai arī to, ko mēs redzējām Kla.TV raidījumā - Džona F. Kenedija nāves 50. gadadienā -,
jūs varat redzēt, ka tas nav maku izlaupītājs.
Tāpēc var gadīties, ka ar vienu mājienu - mēs to esam redzējuši, dodiet to ārā - var nepietikt.
Tad es atnesu vēl divus citātus.
Džošua Stamps, kurš bija arī Anglijas Bankas direktors, ir teicis: "Ja jūs vēlaties arī turpmāk būt banku
vergi un maksāt par savu paverdzināšanu, tad ļaujiet bankām arī turpmāk radīt naudu un kontrolēt kredītus".
Tu vari kaut ko tādu pateikt, un cilvēki kaut kā joprojām ir mazliet aizmiguši. Tā ir traka lieta.
Arī Henrijs Fords ir labi pazīstams, tas ir automobiļu zīmols:
"Ja cilvēki saprastu monetāro sistēmu, revolūcija notiktu vēl pirms rītdienas rīta."
Par šīm lietām var izlasīt internetā, tās ir labi zināmas.
Es sev uzdodu jautājumu: kāpēc ir tik grūti iedvesmot cilvēkus, kā to šeit ar savu dziesmu ir parādījusi šī jaunā meitene?
Un beigās es gribētu uz mirkli pagriezties un uzdot jautājumu: kurš tad īsti tagad ir atbildīgs?
Kas ir atbildīgs par šo situāciju?
Vai bankas ir atbildīgas par šo postu?
Es uz šo jautājumu atbildētu ar "nē", jo viņi rīkojas saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem.
Vai valsts, valdība, politiķi ir atbildīgi? Arī šeit es uz šo jautājumu atbildētu ar atbildi: nē.
Jo viņiem ir jūsu mandāts, viņiem ir mūsu mandāts.
Kas tagad ir atbildīgs? Mēs. Ak, jā, sapratu, jūs. Arī es. Mēs esam atbildīgi.
Bet kāda ir pārmaiņu atslēga?
Un es vēlos izteikt divas vai trīs domas, kas pilnībā saskan ar to, ko jau dzirdējām no Christoph Hörstel.
Kā ir iespējamas ilgtspējīgas pārmaiņas?
Manuprāt, tas ir iespējams tikai tad, ja mēs redzam sevi kā tautu. Izprast sevi kā tautu.
Reiz es izdomāju frāzi - pagaidiet, vai jums tā patīk - "Tauta var ļoti labi dzīvot bez tirāna.
Bet tirānam ir grūti bez "tautas", vai ne?
Mums kā tautai atkal jāsaprot, ka mēs dodam varu tam, kam to dodam. Tā ir mūsu rokās.
Un tagad, protams, rodas jautājums: bet kā mums kļūt par vienu tautu?
Kā tas darbojas? Un šeit es varu runāt no savas pieredzes. Ja es vēlreiz izcelšu trīs punktus, tad tikai tāpēc,
lai parādītu, kas ir nepieciešams, lai kļūtu par nāciju.
Tam ir sakars ar izpratni, sapratni. Tas ir saistīts ar to, ka atkal jāsamierinās ar lietām.
Jūs nevis pieņemat, norijat un darāt, bet gan sākat domāt par to, kā to izdarīt.
Tad kāpēc jūs kļūstat par cilvēku? Es to varu izskaidrot pavisam vienkārši.
Mums ir bijuši vairāki S&G kontakti, vairāki AZK kontakti, un katrs mans telefona zvans, iespējams, jūs varat to
apstiprināt, ir novedis uz augšu, tas ir savienots nekavējoties.
Tur bija cilvēki, kuri uzreiz lika man saprast, ka viņi domā. Viņi arī domā. Viņi arī vēlas saprast.
Viņi arī nav ātri un saka visu nepareizi, bet: Pagaidiet, kā tas ir saistīts?
Un no vēlmes saprast rodas sapratne. No sapratnes rodas kopība.
Piemēram, mums ir jāsaprot, mums ir jāiemācās saprast, ka nauda nevar darboties.
Tikai kā piemēru. Nauda nedarbojas.
Jūs varat arī - es turpināšu iepriekšējā runātāja teikto - uzdot jums nelielu mājasdarbu.
Kāpēc jūs nenovietojat 10 eiro banknoti pie veļas mazgāšanas trauka, ko vakarā nenovācāt?
Un tad aizver virtuves durvis un nākamajā rītā ieiet iekšā.
Tad redzēsiet, vai nauda ir devusi rezultātu.
Mūsu mājsaimniecībā ir vairāki cilvēki. Es droši vien aizslēgtu durvis, citādi 10 eiro
banknote pazustu, un man vēl būtu jāmazgā veļa.
Lai kļūtu par cilvēku, ir daudz kas saistīts ar pārmaiņām un vēlmi mainīties.
Gatavība mainīties man nozīmē arī atkal uzņemties atbildību, vai kaut ko līdzīgu noslēguma vārdiem, es pats tos pierakstīju:
Kopā mēs varam kaut ko mainīt. Sāciet ar sevi, mainiet kaut ko savā labā.
Tās ir tik atšķirīgas sirds attiecības. To es patiešām varu teikt par saviem kurjeriem.
Šis ir stratēģijas 2+ temats, ko Rūta minēja iepriekš. Mēs veidojam tīklu ar kurjeriem.
Ar katru cilvēku ir saikne no sirds, jo es saprotu, ka ikviens vēlas kaut ko mainīt. Katrs
strādā pie sevis, katrs vispirms sāk ar sevi.
Tas saplūst kopā. Jums nav jārunā lielas runas, tas vienkārši notiek.
Un šī saplūšana kopā, šī kļūšana par ģimeni, noved pie tīklošanās. Manuprāt, tas ir jaunums.
Pasaulē patiešām ir bijuši daudzi harizmātiski līderi.
Ar labām idejām, patiesi vizionāru pieeju, spēju iedvesmot cilvēkus.
Taču es jūtu, ka mūsu laiks tagad ir tāds, ka cilvēki aug kopā no apakšas uz augšu.
Tas ir arī oriģināls, ko es pierakstīju no iepriekšējā runātāja:
Kopīga izaugsme no apakšas uz augšu. Pārmaiņām jānotiek no apakšas uz augšu.
Tā ir tīklošanās, tā ir tauta, kas jūtas kā tauta. Kas pēkšņi saprot, ka mēs savus kontaktus veidojam nevis Facebook,
bet gan ar reāliem kontaktiem, kuriem ir rokas un kājas.
Mēs arvien vairāk nonākam pie lietas būtības. Mēs neesam žēlojušies.
Mums patīk apspriest politiskus jautājumus ar darba kolēģiem.
Bet mēs ātri pārorientējamies uz jautājumu: vai esat gatavs ieguldīt laiku?
Vai esat gatavs investēt pats? Un tā jūs kļūsiet par cilvēkiem.
Un, manuprāt, jūs visi vai lielākā daļa no jums zina laikrakstu "S&G", "Stimme und Gegenstimme". Tā ir S&G stratēģija. Un tāpēc
- man nav sava runātāju galda - es reklamēju mūsu S&G galdu.
Dodieties uz turieni. Ja vēl nezināt, S&G ir kas vairāk nekā tikai laikraksts.
Man S&G ir veids, jā, veids, kā kļūt par cilvēku.
Veids, kā pulcēties kā tautai. Tāpēc pēdējais, ko vēlos teikt, ir - pievienojieties! Paldies. Paldies.