Bună ziua tuturor, este cu adevărat o mare onoare să mă aflu aici în față. Mulțumesc Ivo.
Cred că este foarte bine să fiu aici astăzi. Întotdeauna este bine să fii în locul potrivit la momentul potrivit, nu-i așa?
Am fost adesea în locul nepotrivit la momentul nepotrivit. În cazul accidentelor rutiere minore, de
obicei îți spui: "Oh, aș fi vrut să conduc altfel".
Dar astăzi simt că acesta este exact locul potrivit, momentul potrivit. Și, în general, simt ceva de genul, poate că și
voi cunoașteți acest sentiment, iarna s-a terminat și există un aer de primăvară în ea, aceste prime zile calde din martie.
Simt ceva acolo, că am beneficiat de o schimbare, ca umanitate, ca popor.
Am fost recent din nou la Viena - uneori merg acolo cu afaceri - și m-am plimbat pe străzi și am vizitat și parlamentul.
Și acolo erau busturile fondatorilor republicii care au proclamat Republica Austria. Și cumva mi-a mișcat inima atât de mult încât
m-am gândit că poate la vremea respectivă - nu vreau să o judec acum, proclamarea Republicii Austria, nu asta e ideea - dar poate
că la vremea când luptau pentru ea sau orice altceva i-a mișcat, poate că nu credeau că vor ajunge vreodată
atât de departe, că vor reuși vreodată, că o lume atât de diferită va fi vreodată posibilă.
Și apoi au ajuns de fapt un bust.
Sper că niciunul dintre noi nu va sfârși ca un bust, dar că vom putea experimenta această lume nouă. Că putem experimenta această
schimbare pe care a menționat-o Christoph Hörstel. Că nu doar vorbim despre ea, nu doar
visăm la ea, ci că putem experimenta schimbarea.
Da. Titlul prezentării mele este: "Dobânda datoriei, ce trebuie să știți despre ea!"
Poate că vă simțiți la fel ca mine când eram tânăr - chiar dacă am împrumutat bani doar pentru o înghețată, chiar dacă
era vorba doar de un mărci germane pe atunci - am fost întotdeauna foarte fericit când am putut plăti datoria.
Acest lucru este valabil și astăzi, indiferent dacă este vorba de 10 euro sau nu. Am fost cu adevărat ușurat în sufletul meu doar
atunci când am scăpat pur și simplu de această datorie stupidă.
Se mai simte cineva așa? Nu sunt complet singură, bine.
Atunci cunoașteți sentimentul. Este pur și simplu plăcut să poți trăi fără datorii.
Politicienii noștri, liderii de afaceri, miniștrii de finanțe, șefii de guvern par să
aibă, cumva, o percepție diferită a datoriei.
Dacă te uiți la modul în care evoluează datoria publică, ai crede mai degrabă că a avea datorii este
parte integrantă a unei economii înfloritoare astăzi.
Și despre amortizare - nu știu, nu se vorbește deloc despre amortizare.
Tot ceea ce aud este despre noi datorii, rate ale dobânzii mai mari care ar trebui plătite, dar ideea
de a le plăti înapoi îmi scapă cumva. Eu nu aud asta.
Prin urmare, am adus cu mine un grafic ca o primă imagine de ansamblu. Europa și țările lumii au fost deja un pic subiectul
de astăzi, inclusiv un pic de datorie și sistemul financiar. Cât de multe datorii au de fapt țările? În Europa, de exemplu.
Și am ilustrat acest lucru - folosind cifre oficiale de la Fondul Monetar Internațional -
rata datoriei în raport cu produsul intern brut.
Produsul intern brut este suma tuturor bunurilor și serviciilor produse într-o țară.
Tot ceea ce se produce acolo, tot ceea ce se primește în termeni de forță de muncă este înregistrat acolo, iar datoriile
pe care această țară le are atunci sunt puse în proporție.
Și mi-am luat libertatea de a face o evaluare.
Un rating care spune "fără datorii" este verde închis pentru mine. Pot să vă spun imediat
că nu există nicio țară verde închis în Europa.
M-am gândit odată la "10%", adică dacă o țară are o datorie de 10% în raport cu ceea ce generează într-un
an, atunci am numit-o verde deschis și am marcat-o.
"10 până la 25 %" are o culoare galbenă pentru mine, "25 până la 75 %" este roșu și "peste 75 %" este roșu închis.
Permiteți-mi să vă dau o idee despre cum evaluez acest lucru.
Dacă vă imaginați că vă plătiți toate facturile pentru o lună, nu primiți un salariu, ci salariul dumneavoastră este transferat
direct la bancă cu scopul de a plăti datoria noastră națională.
Dacă faceți acest lucru timp de o lună, dar în același timp vă plătiți chiria, benzina, cumpărăturile, hainele,
iar benzinarul sau chiriașul benzinăriei face la fel, el ia banii de la dvs., dar îi dă și băncii.
Dacă folosiți acest lucru ca model - vrem să scăpăm rapid de datorii - atunci puteți reuși
să plătiți 8% într-o lună fără să faceți nimic.
Și din asta am derivat culorile, așa că am spus, bine, încă îmi pot imagina că un astfel de popor ar putea reuși asta.
Galben Am spus, bine, una până la trei luni, s-ar putea să nu fie încă un război civil dacă toți banii merg la bănci.
Dar nu mai sunt sigur dacă în Germania nu am avea un război civil sau o justiție justițiară sau orice altceva
dacă ar trebui să predăm banii pe care îi câștigăm doar pentru a face băncile fericite.
Deci, să ne uităm la țări, cum arată Europa, mult iubita Europă: Portugalia 124% datorie națională, Spania 97%, Franța 92%, Marea
Britanie 93%, Irlanda 119%, Italia 128%, și continuă așa, Luxemburg cu 25%, încă destul de bine în ea de
fapt - mă sperii aici - există practic doar țări roșii.
Avem Bulgaria cu 16%, voi reveni asupra acestui aspect, Turcia. Câțiva sunt în incapacitate de plată, întreaga regiune
scandinavă. Estonia, cu o datorie națională de 10 %, se remarcă, de asemenea, Georgia, Armenia, Azerbaidjan.
Și apoi marele urs, Rusia, 10 % datorie națională, verde, verde deschis, nu verde închis, dar totuși verde deschis.
Ca să fiu sincer, mi-ar fi rușine dacă aș fi responsabil pentru asta.
Pentru că de fapt..., în mod normal nu trăiești așa. Nu trăiești pe credit și să fii mândru de asta.
Dar vom reveni la acest aspect mai târziu, când vom răspunde la întrebarea: a fost întotdeauna așa?
Ați putea presupune, de asemenea, că, probabil, arăta diferit în trecut și poate acum, are legătură cu
criza economică din 2008? Să ne uităm din nou la evoluție.
Dar să aruncăm mai întâi o privire la întreaga lume.
Doar câteva țări nu sunt îndatorate; 171 din cele 173 de țări acoperite de FMI sunt îndatorate în
prezent. Sunt foarte puține cele care sunt verde închis.
Am discutat deja despre țară, voi reveni la ea.
Cu greu îl puteți recunoaște, nici măcar nu pot ține mâna atât de stabilă, Kuweitul este încă verde, poate
că nu toată lumea cunoaște Brunei, Malaezia este verde.
Iar restul sunt într-o formă sau alta de datorii, cel puțin verde deschis, ceea ce este încă posibil, putem vedea deja Iranul
aici. Dar restul au datorii de la roșu, roșu la roșu intens.
Iar factorul neplăcut al datoriei este că aceasta aduce cu sine dobânzi.
Și acum apare întrebarea: cine plătește de fapt dobânda la datorie?
Pentru a răspunde la această întrebare, aș dori să mă uit la trei grupuri.
Grupul 1 este format din gospodării private,
Grupul 2 întreprinderile
iar Grupul 3 statul.
Grupul 1, adică tu, de exemplu, dacă te duci la bancă și iei un împrumut pentru a-ți cumpăra o mașină nouă de lux.
În acest caz, problema este destul de clară. Sunteți responsabil pentru dobânda datorată.
Așa că acum muncești din greu pentru a câștiga banii necesari pentru a-ți plăti datoriile.
Cu toate acestea, ați putea spune, de asemenea, că evit nebunia datoriilor, nu iau niciun împrumut sau credit.
Nu vreau să judec asta în acest moment.
Dar investigați: Puteți scăpa de această decizie personală, de acest mecanism de îndatorare?
Să aruncăm o privire la Grupul 2, companiile.
În cazul meu, vă voi prezenta acum o fermă care cultivă cereale, printre altele.
Fermierul și-a cumpărat un tractor nou și luxos.
A finanțat-o prin bancă, deci se percepe dobândă.
Dacă ne uităm acum la situația costurilor acestei afaceri agricole, avem costurile forței de muncă
pentru asistentul agricol care îl ajută pe fermier.
Pe de altă parte, avem costurile materiale. Acestea pot fi motorina pentru tractor sau, așa cum se arată aici, semințele.
Și, așa cum am menționat deja, avem în al treilea rând costurile dobânzilor.
Ferma va transfera toate aceste trei costuri ca costuri totale în prețul de vânzare al
cerealelor - către cumpărătorul de cereale.
În cazul meu, cumpărătorul de cereale este o moară. Cerealele sunt măcinate în făină în moară.
Și pentru ca boabele să poată fi măcinate în făină, este nevoie și aici de muncitori harnici.
Tehnologia fabricii - să presupunem - și moara în sine sunt, de asemenea, finanțate de bancă.
Aceasta înseamnă că și aici se acumulează dobândă.
Să aruncăm o privire la situația costurilor de exploatare a morii.
Apoi avem costurile de personal pentru muncitorii harnici, avem costurile materiale, adică cerealele de
la fermă, și avem costurile dobânzilor pentru moară.
Ca brutar, îmi cumpăr făina de la această moară, iar moara va transfera acest element de cost în preț.
Aceasta înseamnă că, în calitate de brutar ecologic, îmi cumpăr făina de la moară și, din nou, am ajutoare
muncitoare care mă ajută să o transform în pâine și rulouri pe care le ofer clienților mei.
Pentru că ratele dobânzilor la bancă sunt atât de favorabile în acest moment, am cumpărat un cuptor nou.
Și, desigur, acest lucru conduce și la costuri cu dobânzile.
Să ne uităm și la situația costurilor din afacerea mea de panificație.
Apoi, am costuri de personal pentru asistenții mei brutari, am, de asemenea, aceste costuri materiale, am cumpărat făina
de la moară, și am, de asemenea, costuri cu dobânzile, și anume de la noul cuptor fantezist pe care l-am cumpărat.
Voi calcula, de asemenea, prețul pâinii și al rulourilor mele astfel încât aceste trei costuri să se reflecte:
Costurile mele cu personalul, costurile cu materialele și costurile cu dobânzile.
Iar prețul îl transfer consumatorului final. Adică eu și dumneavoastră.
Permiteți-mi să rezum pe scurt:
Ferma își va transfera costurile cu dobânzile, împreună cu costurile cu forța de muncă și materialele, în prețul
de vânzare al cerealelor către cumpărătorul de cereale.
Moara își va transfera costurile cu dobânzile, împreună cu costurile materialelor și ale
forței de muncă, în prețul de vânzare al făinii.
În calitate de brutar, procedez la fel, trec costurile dobânzilor mele împreună cu costurile forței de
muncă și ale materialelor în prețul de vânzare al pâinii.
Noi plătim toate acestea. Cu alte cuvinte, noi, în calitate de consumator final, plătim toate costurile
lanțului valoric, inclusiv toate costurile dobânzilor. Și acesta este cazul peste tot.
Indiferent dacă rezervați o vacanță sau plătiți o mașină în numerar, plătiți cel puțin indirect dobândă băncii
- chiar dacă cumpărați doar o înghețată, sunt implicate costuri cu dobânda și acestea ajung la bancă.
În concluzie, plătim pentru tot ceea ce cumpărăm, pentru fiecare factură pe care o plătim, fie că este vorba de haine, alimente,
vacanțe, vehicule, instrumente muzicale, nu contează, taxe de asociere - plătim costurile dobânzilor incluse în lanțul valoric.
Și puteți face calculele. Este vorba despre o sumă care reprezintă, în medie, nu
mai puțin de 40 % din prețul de achiziție.
Dacă vă întrebați acum dacă sunteți un câștigător sau un ratat, permiteți-mi să vă explic puțin mai
plauzibil. 40% preț de achiziție, ce înseamnă asta?
Așa că puteți face calculele. Dacă vă cunoașteți costurile lunare, să spunem că aveți costuri lunare
de 2.000 de euro, atunci 40% înseamnă 800 de euro.
Aceasta înseamnă că, indirect sau poate direct, plătiți 800 de euro băncii.
Extrapolat pe parcursul anului înmulțit cu 12, înseamnă 9 600 de euro.
Și acum tot ce trebuie să faceți este să vă luați extrasul de cont la sfârșitul anului, care arată dobânda la soldul creditului.
Apoi puteți arunca o privire și să vedeți dacă puteți găsi 9.600 de euro.
Și dacă găsești o sumă mai mare, atunci ești un câștigător, iar dacă găsești una mai mică - în cazul meu este cu
mult mai mică, nu cred că mai primesc declarații de dobândă - atunci ești un perdant în acest sistem.
Dar asta nu e tot. Statul devine, de asemenea, din ce în ce mai îndatorat pentru a-și proteja interesele.
Și, de asemenea, plătiți dobânda acestei datorii sub formă de taxe și impozite.
Prin urmare, merită, de asemenea, să aruncăm o privire la acest model de stat, despre care am auzit deja
câte ceva în prezentare - așa cum ați menționat deja.
Cum arată atunci când statul se îndatorează?
În Germania, guvernul german împrumută aproximativ două treimi din volumul său de credite de
la bănci și instituții de credit independente.
Și o treime prin intermediul obligațiunilor de stat. Două treimi! Cum reușește să facă asta?
De unde obțin băncile banii? Foarte simplu, am auzit deja termenul: bani fiat.
Băncilor li se permite să emită bani scripturali.
Statul a autorizat băncile să facă acest lucru: Vi se permite să creați bani.
În principiu, atunci când ajungi la subiect, o mașină de tipărit bani. Băncilor li se permite să tipărească bani.
Singurul avantaj al monedei scripturale este că nu este nevoie nici măcar de o tiparniță sau de o mașină de bătut monede.
Ei încă economisesc banii și li se permite să inventeze bani.
Și apoi vine statul și spune, da, am nevoie de bani, ia un împrumut și este bun și îl plătește înapoi cu dobândă.
Deci, nu am nicio idee, dar pentru mine aceasta este o afacere potențial proastă.
Pentru a fi foarte clar - am adăugat punguța cu bani - statul dă bani băncilor pentru a-i împrumuta ulterior și a plăti dobânzi.
Și cred că ați putea să vă gestionați mai bine banii.
Și acum, așa cum am anunțat, datoria națională.
Este de fapt o problemă stabilă acum sau este încă în desfășurare - care este evoluția reală a datoriei naționale?
Să aruncăm o privire asupra acestui aspect. Dacă suntem responsabili pentru dobânzile datoriei, atunci poate că ar
trebui să știm în linii mari și cum gestionează statul banii.
Datoria publică în perioada 1995-2013, toate valorile provenind din nou de la Fondul Monetar Internațional.
Din nou prezentat ca procent din produsul intern brut, pe care îl știm deja.
Apoi avem o datorie națională în creștere în ultimele două decenii în Germania.
Și pot să vă promit că acest lucru nu s-a întâmplat doar în ultimele două decenii.
M-am uitat în urmă - înregistrările pe care le-am găsit încep în 1950, când Germania avea o datorie
națională de 9 milioane de mărci germane, 9 milioane.
Nu știu exact cât de mult, cât de puternică era populația, la cinci ani după încheierea războiului.
Dar dacă presupunem 70 - 80 de milioane. Nu ar fi fost mai mult de 20 de pfenniguri.
Nici măcar 20 de pfenniguri pe cap de locuitor.
Unde eram în 2011 - aceasta este ultima cifră pe care am găsit-o - la nu mai puțin de 24 771 de euro pe cap de locuitor?
Nu per salariat, ci per locuitor, adică pentru fiecare copil.
Așadar, nu trebuie decât să vă adunați bugetul, apoi veți ști care este partea dumneavoastră din datoria națională.
Jenant, cred. Jenant. Să conduci o astfel de țară.
Franța, care a crescut permanent de la 55% la 92% datorie națională, aproape s-a dublat în 20 de ani.
Anglia, și-a dublat datoria națională.
Grecia - deja bine cunoscută în presă - datorie națională enormă.
Așa că mă întreb, de fapt, de ce avem nevoie de miniștrii de finanțe, de ce avem nevoie de toți acești oameni?
Cred că încă mai putem face asta, sau, ca să reluăm de unde ai rămas, dependenții de droguri pe
care i-ai reabilitat ar fi reușit și asta, Ivo.
Ei ar fi putut gestiona o astfel de politică financiară.
Și apoi există alte câteva țări care arată că este posibil:
Bulgaria. Probabil caracterizate și de intenția Bulgariei de a deveni membru cu drepturi depline al UE, acestea
au reușit, de asemenea, să scadă de la 75 % la 16 % într-un timp relativ scurt, între 2000 și 2013.
Și Rusia a reușit, de asemenea, să-și reducă datoria. Deci funcționează.
Și apoi să ne uităm la fratele nostru mai mare, care are experiență în "provocarea crizelor economice".
112% datorie națională, 112% datorie națională!
China, în creștere, dar am auzit-o deja într-o prelegere. Ciudățenia este probabil serioasă.
Probabil că și chinezii și-au dat seama ce se întâmplă aici.
Am observat și acest lucru în treacăt.
Ei nu mai sunt entuziasmați să facă afaceri în SUA, să exporte și să primească dolari.
Acum sunteți destul de ocupat să cumpărați proprietăți și companii în SUA. Să sperăm că vă face bine.
Și apoi, desigur, cele trei economii majore din cel puțin anii 1980 și 1990 nu trebuie să fie fără Japonia.
Un adevărat pilot kamikaze din Al Doilea Război Mondial arată din nou cum se face.
Aceasta este o nebunie. 245% datorie națională.
Dacă apare un creditor și spune: "Vreau banii înapoi", atunci japonezilor li se permite să lucreze
timp de doi ani și jumătate fără să câștige un cent.
Totul pentru bănci, totul pentru bănci.
Problema este că ar mai trebui să plătească dobânzi pe parcursul celor doi ani și jumătate, iar
acest lucru nici măcar nu este inclus în calcul.
Da, și apoi mi-am luat libertatea de a pune câteva țări acolo, poate fără a face judecăți politice majore, pe care am ajuns
deja să le cunoaștem bine din ultimele comunicate de presă:
Aici avem Siria, să vedem cum gestionează Siria banii.
De asemenea, ei știu ce înseamnă o datorie națională de 183%.
Și de aici se prăbușește, Siria nu mai oferă nicio informație despre datoria
națională, bănuiesc că aceasta va continua să scadă.
Ne putem uita la Iran, care nu este tocmai plăcut partenerilor săi internaționali, care din
anumite motive par să se concentreze asupra datoriei.
Și apoi țara, țara verde închis, Libia, din 2003 cred că a fost, 0% datorie națională, nici o datorie
mai mult, liber, fără datorii. Funcționează, nu-i așa?
Permiteți-mi să rezum pe scurt. Deci, ce ar trebui să știți despre datorii dacă nu ați știut până acum?
Desigur, plătiți dobânda la împrumuturile personale, dar plătiți, de asemenea, prin impozite și taxe, pentru datoria națională.
Și ceea ce este poate nou pentru unii dintre voi, cu fiecare achiziție, plătiți dobândă, dobândă la datorie.
Și din moment ce doar câtorva li se permite să creeze acești bani, am învățat și am auzit deja că va exista o
redistribuire, trebuie să existe o redistribuire a bogăției.
Și de aceea cred că este important să ne gândim la asta - și deja intru încet în faza de aterizare - dacă vrem să schimbăm ceva?
Nu vreau să prezint o soluție, de asemenea pentru că nu vreau neapărat să par un
atotștiutor și să cred că soluția este de fapt clară.
Dacă prinzi un hoț la furat, el trebuie să returneze prada, nu?
Nu este nevoie să discutăm nicio altă soluție.
Dar mi-aș putea imagina că în cazul nostru nu este neapărat un hoț de poșete.
Ceea ce am auzit de la Christoph Hörstel este de un calibru foarte înalt.
Sau ceea ce am văzut la emisiunea Kla.TV - a 50-a aniversare a morții lui John F. Kennedy -
puteți vedea că acesta nu este un hoț de poșete.
Așadar, s-ar putea ca singurul indiciu - am văzut prin el, dați-l afară - să nu fie suficient.
Apoi am mai adus două citate.
Joshua Stamp, care a fost și director al Băncii Angliei, a declarat: "Dacă doriți să continuați să fiți sclavii băncilor
și să plătiți pentru propria voastră sclavie, atunci lăsați băncile să continue să creeze bani și să controleze creditele".
Poți spune așa ceva și oamenii sunt cumva încă un pic adormiți. Acesta este lucrul cel mai nebunesc.
Și Henry Ford este, de asemenea, bine cunoscut, marca de mașini:
"Dacă oamenii ar înțelege sistemul monetar, am avea o revoluție înainte de mâine dimineață."
Puteți citi despre aceste lucruri pe internet, ele sunt bine cunoscute.
Îmi pun întrebarea: de ce este atât de dificil, așa cum a arătat această tânără cu cântecul
ei, că este atât de greu să inspiri oamenii?
Și aș dori să fac o scurtă întoarcere la sfârșit și să pun întrebarea: cine este de fapt responsabil acum?
Cine este responsabil pentru această situație?
Băncile sunt responsabile pentru această mizerie?
Aș răspunde la întrebare cu "Nu", deoarece acționează în conformitate cu legislația aplicabilă.
Este statul, sunt guvernele, politicienii responsabili? Și aici, aș răspunde la întrebare cu răspunsul: Nu.
Pentru că au mandatul dumneavoastră, au mandatul nostru.
Deci, cine este responsabil acum? Noi. Ah, da, te-am prins, tu. Și eu. Noi suntem responsabili.
Dar care este cheia schimbării acum?
Și aș dori să transmit două sau trei gânduri care sunt absolut în concordanță cu ceea ce am auzit deja de la Christoph Hörstel.
Cum este posibilă schimbarea durabilă?
În opinia mea, acest lucru este posibil numai dacă ne vedem ca popor. Ne înțelegem ca popor.
Odată am inventat fraza - așteptați un minut și vedeți dacă vă place - "Poporul poate trăi foarte bine fără un tiran.
Dar tiranului îi este greu fără "popor", nu-i așa?
Noi, ca popor, trebuie să înțelegem din nou că noi dăm puterea cui o dăm. Că o avem în mâinile noastre.
Și acum, desigur, întrebarea este: Dar cum putem deveni un singur popor?
Cum funcționează asta? Și aici pot vorbi cu adevărat din propria mea experiență. Dacă subliniez din nou trei puncte, este
doar pentru a arăta de ce este nevoie pentru a deveni un popor.
Are ceva de-a face cu înțelegerea, cu înțelegerea. Are ceva de-a face cu acceptarea lucrurilor din nou.
Că nu luați lucrurile, le înghițiți și le faceți, ci începeți să vă gândiți la ele.
Deci, de ce devii un popor? Pot explica foarte simplu.
Am avut mai multe contacte S&G, mai multe contacte AZK și fiecare apel telefonic pe care l-am făcut, poate
puteți confirma acest lucru, a condus, s-a conectat imediat.
Au fost oameni acolo care m-au făcut să-mi dau seama imediat că ei gândesc. Și ei se gândesc. Și ei vor să înțeleagă.
De asemenea, ei nu sunt rapizi și spun totul greșit, dar: Stai un pic, cum este conectat?
Și din dorința de a înțelege vine înțelegerea. Din înțelegere vine împreună.
De exemplu, trebuie să înțelegem, trebuie să învățăm să înțelegem, că banii nu pot funcționa.
Doar ca un exemplu. Banii nu funcționează.
Puteți, de asemenea, să preluați de la vorbitorul anterior, o mică temă pentru acasă pentru dvs.
De ce nu pui o bancnotă de 10 euro lângă vasele pe care nu le-ai spălat seara?
Apoi închideți ușa bucătăriei și intrați în dimineața următoare.
Atunci veți vedea dacă banii au funcționat.
În gospodăria noastră sunt mai multe persoane. Probabil că aș încuia ușa, altfel bancnota de
10 EUR ar dispărea și ar trebui să spăl vasele.
A deveni un popor are mult de-a face cu schimbarea și cu dorința de schimbare.
Pentru mine, dorința de schimbare înseamnă, de asemenea, asumarea responsabilității din nou, sau ceva de
genul cuvintelor de încheiere, le-am scris chiar eu:
Împreună putem face o diferență. Începeți cu dumneavoastră, schimbați ceva pentru dumneavoastră.
Este o relație a inimii atât de diferită. Chiar pot spune asta despre curierii mei.
Acesta este subiectul Strategiei 2+, pe care Ruth a menționat-o mai devreme. Construim o rețea cu curieri.
Există o legătură sufletească cu fiecare persoană, pentru că îmi dau seama că toată lumea vrea să schimbe ceva.
Fiecare lucrează asupra sa, fiecare începe cu el însuși.
Se topește. Nu trebuie să țineți discursuri mari, se întâmplă pur și simplu.
Iar această contopire, această transformare în familie, duce la crearea de rețele. Cred că asta este nou.
Chiar au existat mulți lideri carismatici în lume.
Cu idei bune, cu o abordare cu adevărat vizionară, cu capacitatea de a inspira un popor.
Dar ceea ce simt eu că se întâmplă acum în vremurile noastre este un popor care crește împreună de jos în sus.
Aceasta este, de asemenea, original din nou, ceea ce am notat de la vorbitorul anterior:
Să creștem împreună de jos în sus. Schimbarea trebuie să vină de jos în sus.
Este vorba de crearea de rețele, de acești oameni care se simt ca un popor. Ceea ce ne face să ne dăm seama
brusc că nu ne construim contacte pe Facebook, ci cu contacte reale, care au mâini și picioare.
Ajungem din ce în ce mai mult la subiect. Nu ne lamentăm.
Ne place să discutăm probleme politice cu colegii noștri de muncă.
Dar ne canalizăm rapid către întrebarea: Sunteți dispuși să investiți timp?
Sunteți pregătiți să investiți în voi înșivă? Și așa devii un popor.
Și cred că toți, sau majoritatea dintre voi, cunoașteți ziarul S&G, "Stimme und Gegenstimme". Aceasta este
strategia S&G. Și de aceea - eu nu am propria mea masă de vorbitori - fac publicitate mesei noastre S&G.
Mergeți acolo. Dacă nu știți încă, S&G este mai mult decât un simplu ziar.
Pentru mine, S&G este un mod, da, un mod de a deveni un popor.
Un mod de a ne aduna ca popor. Și de aceea, ultimul lucru pe care trebuie să îl spun este,
alăturați-vă! Vă mulțumesc. Mulțumesc și eu.