Здраво свима, заиста је велика част стајати овде пред вама. Хвала ти, Иво.
Мислим да је заиста добро бити данас овде. Увек је добро бити на правом месту у право време, зар не?
Често сам био на погрешном месту у погрешно време. Када се догоде мањи саобраћајни удеси, обично
себи кажете: "Ох, да сам само возио другачије."
Али данас једноставно осећам да сам на правом месту у правом тренутку. И у целини осећам нешто као — можда и ти
познајеш овај осећај — да је зима прошла и да у ваздуху влада пролећни амбијент, ови први топли дани у марту.
Осећам нешто у себи што нам, као човечанству, као народу, говори да смо у потреби за променом.
Недавно сам поново био у Бечу – понекад идем тамо због посла – и шетао сам улицама, а такође сам посетио и парламент.
И ту су били бисте оснивача републике који су прогласили Републику Аустрију. И некако ми је то толико дирнуло срце да сам
помислио, можда тада – не желим сада да судима, проглашење Републике Аустрије није поента – али можда тада, када су се за то
борили или шта год да их је мотивисало, можда нису мислили да ће се то икада догодити, да ће икада
успети, да ће такав другачији свет икада бити могућ.
А онда су заправо завршили као промашаји.
Надам се да ни један од нас неће завршити као неуспех, већ да ћемо ипак успети да искусимо овај нови свет. Да ћемо доживети ову
промену коју је поменуо Кристоф Хорстел. Да нећемо само причати о томе, нећемо само сањати о томе, већ ћемо
заиста успети да је доживимо – да се та промена заиста дешава.
Да. Наслов моје презентације је: "Камата на дуг: шта треба да знате!"
Можда се и ви осећате исто као што сам се ја увек осећао кад сам био млад – чак и ако бих позајмио новац само за
сладолед, чак и ако је то тада било само једна немачка марка – увек бих био заиста срећан кад бих могао да вратим дуг.
То је и данас тако, чак и ако је то само 10 евра. Увек сам се заиста олакшао када сам коначно решио тај глупи дуг.
Да ли још неко осећа овако? Нисам потпуно сам, у реду.
Онда знаш тај осећај. Једноставно је дивно моћи да живиш без дугова.
Чини се да наши политичари, пословни лидери, министри финансија и шефови влада имају другачију перцепцију дуга.
Када посматрате како се национални дуг развија, можда ћете закључити да се данас сматра добром
праксом у просперитетној економији бити у дуговима.
А што се тиче отплате – не знам, о отплати се чак ни не говори.
Све што икад чујем јесте за нови дуг и више каматне стопе које морају да се плате, али некако никоме никада не
пада на памет да га заправо врати. О томе ништа не чујем.
Понео сам графикон да вам дам почетни преглед. Данас смо већ дотакли теме Европе и земаља света, као и дуг и финансијски
систем. Колико дуга заправо имају земље? На пример, у Европи.
И ја сам то илустровао – користећи званичне податке Међународног монетарног фонда – однос дуга према бруто домаћем производу.
Бруто домаћи производ је збир свих роба и услуга произведених у једној земљи.
Све што се тамо произведе, сав рад који се обави, тамо се бележи, и дугови које та земља потом има стављају се у перспективу.
И узео сам слободу да направим процену.
Оцена која каже "без дугова" ми је тамно зелена. Могу одмах рећи да у Европи нема ниједне земље која је тамно зелена.
Једном сам помислио "10%", па ако нека земља има дуг од 10% у односу на оно што заради за
годину дана, онда сам то означио светлозеленом бојом.
За мене је "10 до 25%" жута, "25 до 75%" црвена, а "више од 75%" тамноцрвена.
Дозволите ми да илуструјем како ово процењујем.
Замислите да месец дана плаћате све рачуне, али не примате плату; уместо тога она се директно
уплаћује у банку са циљем отплате нашег државног дуга.
Ако то радиш месец дана, а истовремено плаћаш кирију, гориво, намирнице и одећу, а службеник бензинске станице
или закуподавац бензинске станице ради исто – узима твој новац, али га исто тако предаје банци.
Ако то урадите као модел – желимо да се брзо ослободимо дугова – онда можете успети да
отплатите 8% у месец дана ако се одрекнете свега.
И из тога сам извео боје, говорећи: у реду, још увек сам могао да замислим да би такав народ могао то да постигне.
Рекао сам жуту, у реду, један до три месеца, можда још нема грађанског рата ако сав новац оде у банке.
Али више нисам сигуран да не бисмо и у Немачкој завршили у грађанском рату или самоуправљању правде или
чему год, ако бисмо увек морали да предајемо новац који зарађујемо само да бисмо удовољили банкама.
Хајде да погледамо земље и видимо како изгледа Европа, наша вољена Европа: Португал 124% националног дуга, Шпанија 97%,
Француска 92%, Велика Британија 93%, Ирска 119%, Италија 128% и тако даље, Луксембург са 25%, још увек се прилично добро држи,
заправо – прелиставам овде – практично су све земље црвене.
Имамо Бугарску са 16%, на шта ћу се касније вратити, и Турску. Неколико их недостаје, цела Скандинавија.
Естонија, са 10% националног дуга, такође се издваја, као и Грузија, Јерменија и Азербејџан.
А онда је ту велики медвед, Русија, са 10% државног дуга, зелена, светлозелена, не тамнозелена, али ипак светлозелена.
Да будем искрен, било би ми непријатно да сам ја за то одговоран.
Јер то је заправо... обично се тако не живи. Не живиш на кредит, а потом се тиме и поносиш.
Али ћемо се на то вратити касније када одговоримо на питање: да ли је увек било тако?
Може се претпоставити и да је, па, вероватно изгледало другачије у прошлости и да је можда тако и сада, да ли
је то повезано са економском кризом из 2008. године? Хајде да још једном погледамо развој.
Али прво, хајде да још једном погледамо цео свет.
Само неколико земаља није у дуговима; 171 од 173 земље које обухвата ММФ тренутно је у дуговима. Врло мало је тамнозелених.
Већ смо разговарали о земљишту, вратићу се на то.
Тешко је видети, не могу довољно чврсто да држим руку, Кувајт је још увек зелен, не сви можда знају Брунеј, Малезија је зелена.
А остали су у неком облику дугова, барем у светлозеленој зони, што је и даље прихватљиво; овде можемо видети Иран.
Али остали су црвени, од црвене до тамноцрвене зоне дугова.
И непријатна ствар код дуга је што он носи камату.
А сада се поставља питање: ко заправо плаћа камату на дуг?
Да бих одговорио на ово питање, желео бих да испитам три групе.
Група 1 обухвата приватна домаћинства,
Група 2: Компаније
и Група 3 државу.
Група 1 сте ви, на пример, када одете у банку и узмете кредит да платите ваш раскошни нови аутомобил.
У овом случају је ствар заправо сасвим јасна. Ви сте одговорни за камату на дуг.
Сада ћеш напорно радити да зарадиш новац како би могао да отплатиш своје дугове.
Међутим, такође бисте могли рећи: "Одустајем од овог дужничког лудила, нећу узимати никакве зајмове или кредите."
У овом тренутку не желим да коментаришем то.
Али размисли о овоме: Можеш ли побећи од ове личне одлуке, овог механизма задуживања?
Хајде да погледамо Групу 2, компаније.
У мом случају, желео бих да вас упознам са пољопривредним предузећем које, између осталог, гаји жито.
Сељак је купио паметни нови трактор.
Он га је финансирао преко банке, па се камата нагомилава.
Ако сада погледамо трошковну ситуацију овог пољопривредног предузећа, имамо, с једне стране, трошкове особља
за пољопривредног помоћника који помаже пољопривреднику.
С друге стране, имамо трошкове материјала. То могу бити дизел гориво за трактор или, као што је овде приказано, семе.
И, као што је већ поменуто, треће имамо трошкове камата.
Ово пољопривредно предузеће ће пренети сва три ова трошка као укупне трошкове у продајну цену жита – купцу жита.
У мом случају, купац жита је млин. Жито се у млину меље у брашно.
И да би жито било мљено у брашно, овде су такође потребни вредни радници.
Постројењска технологија млина – рецимо – и сам млин такође су финансирани од стране банке.
То значи да ће се и у овом случају наплаћивати камата.
Хајде да погледамо и ситуацију са трошковима овде у млину.
Затим имамо трошкове рада за вредне раднике, трошкове материјала, који је жито са фарме, и трошкове камата за млин.
Као пекар, купујем своје брашно од ове млине, а млина ће тај трошак такође укључити у цену.
То значи да ја, као еколошки пекар, купујем своје брашно из млина и да имам вредне помоћнике који ми помажу да га
претворим у хлеб и кексе, које потом продајем својим купцима.
Пошто су каматне стопе у банци тренутно тако повољне, купио сам нову рерну.
И то, наравно, такође доводи до каматних трошкова.
Хајде да погледамо ситуацију са трошковима у мојој пекари.
Затим имам трошкове особља за помоћнике у пекари, такође имам трошкове материјала, купио сам брашно из млина, а такође имам и
трошкове камата, наиме за тај раскошни нови пећ који сам купио.
И ја ћу израчунати цену свог хлеба и пецива на такав начин да у њој буду одрасли трошкови:
Моји трошкови особља, моји трошкови материјала и моји трошкови камата.
И то преносим на крајњег потрошача у цени. А то смо ти и ја.
Дозволите ми да укратко резимирам:
Пољопривредно предузеће ће пренети своје каматне трошкове, заједно са трошковима особља и
материјала, на купца жита у цени продаје жита.
Млевена компанија ће пренети своје каматне трошкове заједно са трошковима материјала и особља у продајну цену брашна.
А као пекар, чиним исто: преносим своје трошкове камата, као и трошкове особља и материјала, у малопродајну цену хлеба.
Ми плаћамо све ово. То значи да ми, као крајњи потрошачи, плаћамо целокупне трошкове вредносног ланца,
укључујући све трошкове камата. И то је случај свуда.
Било да резервишете одмор или платите аутомобил у готовини, ви банци плаћате камату, макар и посредно – чак и ако само
купите сладолед, ту су трошкови камате који завршавају у банци.
Све у свему, ми плаћамо за све што купимо, за сваки рачун који подмиримо, било да је реч о одећи, храни, одморима,
возилима, музичким инструментима – није битно, чланаринама клубова – ми плаћамо трошкове камата укључене у ланац вредности.
И то можете израчунати. То је износ који у просеку не чини мање од 40% купопродајне цене.
Ако се сада питаш да ли си победник или губитник, дозволи ми да ти то објасним на начин који
има смисла. 40% купопродајне цене – шта то значи?
Тако да то можете сами израчунати. Ако знате своје месечне трошкове, рецимо да износе 2.000 евра, онда 40% износи 800 евра.
То значи да плаћате 800 евра банци индиректно, или можда директно.
Екстраполирано на годишњем нивоу, то износи 9.600 евра.
А сада све што треба да урадите јесте да на крају године узмете ваш банкарски извод, на
којем су приказани кредитни каматни приходи.
Онда можеш да погледаш и видиш да ли можеш да нађеш тамо 9.600 евра.
А ако нађете већи износ, онда сте добитник, а ако нађете мањи – мој је жалосно мали, не мислим да више
добијам изводе о камати – онда сте губитник у овом систему.
Али то није све. Држава се такође све више задужује како би промовисала своје интересе.
И ви такође плаћате ову камату на дуг – у виду намета и пореза.
Дакле, такође вреди погледати овај модел државе, о коме смо већ мало чули на предавању – као што сте већ поменули.
Како изгледа када се држава задужи?
У Немачкој око две трећине кредитног обима преузима немачка држава у виду зајмова од независних банака и кредитних институција.
А трећина у државним обвезницама. Две трећине! Како он то ради?
Одакле банкама долази њихов новац? Једноставно, већ смо чули термин: фијатски новац.
Банкама је дозвољено да издају књижни новац.
Држава је дозволила банкама следеће: можете да стварате новац.
У принципу, строго говорећи, машина за штампање новца. Банкама је дозвољено да штампају новац.
Једина предност новца у књигама је у томе што вам чак ни штампарски преси ни машине за ковање новчића нису потребни.
Штедите новац и дозвољено вам је да измишљате новац.
А онда држава дође и каже: "Јуху, требају ми паре", узме зајам, исплати га са каматом и све је у реду.
Па, немам појма, али за мене то би могао бити лош посао.
Да буде сасвим јасно – додао сам малу кесицу са новцем – држава даје новац банкама како би они потом
могли да га позајме као кредите и наплаћују камату.
И верујем да бисте можда могли боље да управљате својим новцем на тај начин.
И сада, као што је обећано, национални дуг.
Да ли је ово сада стабилно питање или још увек има простора за промене – какав је стварни тренд државног дуга?
Хајде да погледамо то. Ако смо ми одговорни за камату на дуг, онда бисмо можда требали имати
неку представу о томе како држава располаже новцем.
Државни дуг од 1995. до 2013. године, сви подаци поново од Међународног монетарног фонда.
Такође је поново приказано као проценат бруто домаћег производа, са којим смо већ упознати.
Затим имамо растући национални дуг у Немачкој током последње две деценије.
И могу вам обећати да то није био случај само у последње две деценије.
Пратио сам то уназад – евиденције које сам пронашао почињу 1950. године, када је Немачка имала
државни дуг од 9 милиона немачких марака, 9 милиона.
Не знам тачно колика је била популација пет година након завршетка рата.
Али хајде да претпоставимо 70 до 80 милиона. То не би било више од 20 пенија. Чак ни 20 пенија по глави становника.
2011. године – најновија бројка коју сам могао да нађем – износила је не мање од 24.771 евра по становнику.
Не по зарађивачу, већ по становнику, односно за свако дете.
Дакле, можете једноставно сабрати своје породичне трошкове, и онда ћете знати свој удео у државном дугу.
Срамота ми је. Срамота. Заиста управљати земљом на такав начин.
Француска, са националним дугом који је стабилно растао са 55% на 92%, готово удвостручивши се за 20 година.
Енглеска је више него удвостручила национални дуг.
Грчка – већ добро позната у штампи – огроман национални дуг.
То ме наводи на питање: чему нам служи министар финансија, чему нам служе сви ти људи?
Мислим да бисмо и ми могли то да урадимо, или, да наставим тамо где си стао, Иво, наркомани
које си рехабилитовао би и они могли то да ураде.
И они би такође спровели такву финансијску политику.
А онда постоје и друге земље које показују да је то могуће:
Бугарска. Вероватно под утицајем намере Бугарске да постане пуноправни члан ЕУ, они су такође успели да смање своју стопу са
75% на 16% у релативно кратком периоду, од 2000. до 2013. године.
Русија је такође успела да постигне фину равнотежу у смањењу свог дуга. Дакле, то је могуће.
А затим погледамо старијег брата, искусног играча када је у питању изазивање економских криза.
112 процената националног дуга, 112 процената националног дуга!
Кина је у успону, али смо о томе већ чули на предавању. Пад вероватно треба схватити озбиљно.
Кинези су вероватно такође имали наговештај шта се овде дешава.
И ја сам то успут приметио.
Они више нису ентузијастични поводом пословања са САД, извоза и зарађивања долара.
Они су сада прилично заузети куповином некретнина и компанија у Сједињеним Државама. Надајмо се да ће им то бити од неке користи.
И онда, наравно, Јапан не може бити изостављен из три највеће економске силе барем током 1980-их и 1990-их.
Прави камиказе пилот из Другог светског рата показује нам како се то ради.
То је лудо. 245% националног дуга.
Ако поверилац дође и каже: "Желим да ми вратите новац", Јапанци ће морати да раде две и по године без иједног цента зараде.
Све банкама, све банкама.
А проблем је у томе што би у том периоду од две и по године морали да плате и камату, која чак није ни укључена у прорачун.
Да, а затим сам себи узео слободу да доле наведем, можда без икакве озбиљне политичке процене, неколико земаља са којима
смо се већ прилично упознали из најновијих саопштења за штампу:
Ево Сирије, хајде да видимо како Сирија располаже новцем.
Они такође знају како је када национални дуг достигне 183%.
А од сада даље то се урушава. Сирија више не пружа никакве информације о свом државном дугу, али сумњам да он и даље опада.
Можемо погледати Иран, који се не чини баш популарним међу својим међународним партнером,
који из неког разлога као да се клади на дугове.
А онда је ту Либија, та тамнозелена земља. Од 2003. године, колико знам, она има 0% државног дуга, више
нема дугова, слободна, без дугова. Могуће је, зар не?
Дозволите ми да укратко резимирам. Дакле, шта треба да знате о дугу ако то већ нисте знали?
Наравно, плаћате камату на своје личне кредите, али такође плаћате и државни дуг преко пореза и такси.
А оно што је некима од вас ново јесте да са сваком појединачном куповином плаћате камату, дужничку камату.
И пошто само неколицина има дозволу да заради овај новац, ми смо такође сазнали и већ чули да ће доћи
до прерасподеле; мора доћи до прерасподеле богатства.
И зато сам мислим да је важно да о томе размислимо – и ја се овде полако приближавам фази слетања
– да ли желимо нешто да променимо у вези с тим?
Не желим да предложим решење, делимично зато што не желим да делујем као да знам све, а
мислим да је решење заправо прилично очигледно.
Ако ухватиш крадљивца на делу, он мора да врати плен, зар не?
Заиста нема потребе да се расправља о било ком другом решењу.
Али могу да замислим да у нашем случају то не мора нужно бити крадљивац торби.
Оно што смо чули од Кристофа Хорстела је заиста нешто посебно.
Или оно што смо видели у телевизијском извештају на Kla.TV – 50. годишњицу смрти Џона Ф. Кенедија – из
тога можете закључити да ово није крадљивац торби.
Дакле, сасвим је могуће да једини траг – кроз који смо све видели, признајмо – можда неће бити довољан.
Онда сам донео још два цитата.
Џошуа Стамп, који је, између осталог, некада био директор Банке Енглеске, рекао је: "Ако желите да наставите да будете
робови банака и плаћате за сопствено ропство, онда нека банке наставе да стварају новац и контролишу кредит."
Можете рећи нешто слично, а људи ипак некако успеју да мало одспавају. То је лудо у вези с тим.
И Хенри Форд је такође добро познат, бренд аутомобила:
Ако би људи разумели монетарни систем, прекосутра ујутру бисмо имали револуцију.
Можете прочитати о овим стварима на интернету; оне су добро познате.
Заиста се мало питам: зашто је, као што је ова млада девојка показала у својој песми, тако тешко узбудити људе?
И на крају бих желео укратко да променим курс и поставим питање: ко је заправо одговоран?
Ко је одговоран за ову ситуацију?
Да ли су банке одговорне за ову невољу?
Одговорио бих на то питање "не", јер поступају у складу са важећим законом.
Да ли су држава, владе и политичари одговорни? И овде бих на то питање одговорио "не".
Јер имају твој, имају и наш мандат.
Дакле, ко је сада одговоран? Ми смо. Ах да, ухватили смо те, ти. И ја такође. Ми смо одговорни.
Али шта је сада кључ за промену?
И желео бих да поделим две или три мисли које су у потпуности у складу са оним што смо већ чули од Кристофа Хорстела.
Одржива промена – како је могућа?
По мом мишљењу: то је могуће само ако себе видимо као народ. Као једно тело људи.
Једном сам сковао фразу – сачекајте тренутак да видите да ли вам се свиђа – "Народ може веома добро да живи без тиранина."
Али тиранину је прилично тешко без народа, зар не?
Као народ, морамо још једном схватити да власт дајемо онима које изаберемо. Да ми имамо контролу над тим.
А сада, наравно, питање је: Како да постанемо један народ?
Како то функционише? И ја заиста могу да говорим из свог личног искуства. Дозволите ми да истакнем три тачке
да бих показао шта је потребно да би се постало нација.
То има неке везе са разумевањем, сасвајањем. То има неке везе са поновном прегледом ствари.
Да не прихваташ ствари тек тако, не гуташ их и не извршаваш, већ почињеш да их добро размислиш.
Зашто се онда један постаје нација? Могу то објаснити врло једноставно.
Имали смо бројне контакте у S&G, бројне контакте у AZK, и сваки телефонски позив који сам упутио, као што
можете потврдити, усмерен је на виши ниво и одмах је повезан.
Одмах сам приметио људе тамо и помислио: "О, они размишљају као и ја." И они то разматрају. И они желе да разумеју.
Они нису брзи и све погрешно кажу, већ: Сачекајте, чекајте тренутак, како се све то уклапа?
И из жеље за разумевањем настаје разумевање. Из разумевања настаје заједништво.
Морамо да разумемо, на пример, морамо да научимо да разумемо да новац не може да ради.
Само као пример. Новac не функционише.
Такође можете, и ја настављам од претходног говорника, да урадите мало домаћег задатка.
Зашто не ставиш новчаницу од десет фунти поред судова које си синоћ није опрао?
А онда она затвори кухињска врата и тамо оде следећег јутра.
Онда ћеш видети да ли је новац урадио свој посао.
У нашој кући има неколико људи. Вероватно бих закључао врата, иначе ће нестати новчаница од
десет евра, а ја ћу и даље морати да оперем суђе.
Постајање нације у великој мери зависи од промена и спремности на промене.
За мене, спремност на промену такође значи да поново преузмем одговорност за себе, или као што
су рекле завршне речи, ја сам ово сам написао:
Заједно можемо направити разлику. Почни од себе, промени нешто у себи.
То ствара потпуно другачију, искрену везу. Заиста то могу рећи за своје курире.
То је тема Strategy 2+, коју је Рут раније поменула. Градимо мрежу са куририма.
Постоји срчана веза са сваком појединцем јер примећујем да свако жели да промени нешто.
Сви раде на себи, сви прво почињу са собом.
Све се то растопи заједно. Нема потребе да се прави велика беседа о томе, то се једноставно деси.
И ово спајање, ово постајање породицом, води ка умрежавању. Мислим да је то ново.
Заиста је било много харизматичних вођа у свету.
Са добрим идејама, са заиста визионарским приступом, са способношћу да инспирише нацију.
Али оно што ја осећам, оно што наше време сада доживљава, јесте окупљање народа од самог дна, из темеља.
То је такође оригинално, оно што сам записао од претходног говорника:
Растем заједно од дна према горе. Промена мора да дође од дна према горе.
То је умрежавање, то је ова група људи који се осећају као заједница. Који изненада схватају да не градимо контакте на
Фејсбуку, већ са стварним контактима који имају руке и ноге.
Све смо ближе и ближе циљу. Не седимо само и не жалимо се.
Уживамо у дискутовању политичких тема са нашим колегама.
Али хајде брзо да пређемо на питање: Да ли сте спремни да уложите време?
Да ли сте спремни да уложите себе? И тако човек постаје нација.
Мислим да сте сви ви, или бар већина вас, упознати са S&G, новинама "Stimme und Gegenstimme" (Гласс и
контрагласс). То је стратегија S&G. И зато – пошто немам свој говорнички сто – промовишем наш S&G сто.
Иди тамо. Ако то још не знаш, S&G је више од обичне новине.
За мене је S&G начин, да, начин да се постане један народ.
Начин да се као народ ујединимо. И тако, све што ми преостаје да кажем је: придружите се! Хвала вам. Хвала вам.