Stratfor govor: "100 godina američkih napada na njemačko-rusko prijateljstvo"
Vijeće za globalne poslove Chicaga. 4. februar 2015., Chicago, SAD
Moje ime je Nick Brand i direktor sam zajedničkih programa u Vijeću za globalne poslove Chicaga.
Hvala vam što ste došli.
Želio bih iskoristiti ovu priliku da poželim dobrodošlicu Georgeu Friedmannu ovdje u Chicago Council.
Mislim da je ovo njegov prvi put ovdje, hvala vam što ste nam se pridružili.
George Friedman: Nijedno mjesto ne može zauvijek ostati mirno.
Čak ni SAD, mislim, mi (SAD) smo stalno okruženi (ili pogođeni) ratovima.
Sumnjam da se Evropa neće vratiti velikim ratovima, ali će se vratiti normalnim ljudskim uslovima:
Imat će svoje ratove, svoja vremena mira i izgubit će svoje živote.
Neće biti 100 miliona smrtnih slučajeva kao u posljednjem ratu, ali mislim da će ideja evropskog izuzetništva tome doprinijeti.
U Evropi će biti sukoba; već je bilo sukoba u Jugoslaviji, a sada i u Ukrajini.
Odnosi Evrope sa Sjedinjenim Američkim Državama – mi nemamo odnose sa Evropom.
Imamo odnose s Rumunijom, s Francuskom, ali ne postoji Evropa s kojom SAD ima odnose.
Pitanje iz publike: Je li islamistički ekstremizam glavna prijetnja Sjedinjenim Američkim
Državama i hoće li nestati ili će i dalje postojati?
George Friedman: On je problem za Sjedinjene Američke Države, ali ne i egzistencijalna prijetnja.
Ovo se mora odgovarajuće riješiti. Imamo i druge vanjskopolitičke interese.
Glavni fokus američke vanjske politike tokom proteklog stoljeća, u Prvom i Drugom svjetskom ratu i tokom Hladnog
rata, bio je odnos između Njemačke i Rusije, jer zajedno predstavljaju jedinu silu koja nam može zaprijetiti.
Naša glavna briga bila je osigurati da se to ne dogodi.
Ako ste Ukrajinac, tražit ćete jedinu koja vam može pomoći, a to su Sjedinjene Američke Države.
Prošle sedmice, ili prije otprilike 10 dana, vrhovni komandant američkih kopnenih snaga u
Evropi, general Ben Hodges, posjetio je Ukrajinu.
On je tamo najavio da će američki vojni savjetnici uskoro službeno stići u Ukrajinu.
On je tamo zapravo uručio medalje ukrajinskim borcima, iako američki vojni protokol
zabranjuje dodjeljivanje medalja strancima.
Ali je to učinio jer je želio pokazati da je ukrajinska vojska njegova vojska. Zatim je otišao.
A sada Sjedinjene Američke Države isporučuju oružje, topništvo i drugu vojnu opremu baltičkim državama –
baltičkim državama, Rumuniji, Poljskoj i Bugarskoj.
To je vrlo zanimljiva tačka.
Sjedinjene Američke Države su jučer objavile da planiraju isporučiti oružje Ukrajini.
To je bilo negirano, ali oni to rade; oružje se isporučuje.
I u svim ovim akcijama SAD djeluje izvan NATO-a.
To je zato što odluke NATO-a moraju biti donošene jednoglasno od svih članica NATO-a.
Poenta svega je da SAD uspostavljaju sanitarni pojas, sigurnosni pojas, oko Rusije.
I Rusija to zna. Rusija vjeruje da SAD namjeravaju uništiti Rusku Federaciju.
Mislim da ih ne želimo ubiti, već samo malo povrijediti ili im nanijeti neku štetu.
U svakom slučaju, sada smo se vratili staroj igri.
A ako pitate Poljaka, Mađara ili Rumuna, oni žive u potpuno drugačijem svijetu od Nijemaca, a
Nijemci žive u potpuno drugačijem svijetu od Španaca.
Dakle, u Evropi postoji neslaganje.
Ali ću ti reći tačno šta će Ukrajinci preferirati: pokušat će dovesti SAD u svoju zemlju.
Sjedinjene Američke Države, iz svog temeljnog interesa, kontroliraju sva mora svijeta.
Nijedna sila to nikada nije učinila.
Iz tog razloga osvajamo nacije svijeta i oni ne mogu ništa učiniti po tom pitanju.
To je vrlo lijepa stvar.
Održavanje kontrole nad oceanima i u svemiru je osnova naše moći.
Najbolji način da porazite neprijateljsku flotu je spriječiti njeno izgradnju.
Način na koji su Britanci osigurali da nijedna evropska sila ne može izgraditi flotu bio
je natjerati Evropljane da se međusobno bore.
Politika koju bih preporučio je ona koju je Ronald Reagan primijenio u Iranu i Iraku.
Podržao je obje strane u ratu, kako bi se one međusobno borile umjesto protiv nas.
Bilo je cinično, bilo je moralno osuđujuće, ali je uspjelo.
I to je poenta: Sjedinjene Američke Države nisu u poziciji da okupiraju cijelu Evroaziju.
Čim naše čizme dotaknu tlo tamo, demografski smo nadjačani.
Možemo poraziti vojsku, ali nismo u poziciji da okupiramo Irak.
Sama pomisao da 130.000 američkih vojnika okupira zemlju sa 25 miliona ljudi...
Omjer policajaca i stanovnika u New Yorku veći je od omjera američkih vojnika i iračkog stanovništva.
Dakle, nismo u poziciji da svugdje vojno intervenišemo, ali smo, prije svega, u poziciji da podržimo snage koje se međusobno bore
kako bi se mogle koncentrisati na sebe – da ih podržimo politički, finansijski i vojno,
snabdijevajući ih oružjem i šaljući američke savjetnike.
A u izvanrednim slučajevima, kao što smo učinili u Japanu, ne, u Vijetnamu, Iraku i
Afganistanu, intervenišite s razornim napadima.
Taktika preventivnih udaraca nije namijenjena porazu neprijatelja, već da ga izbalansira.
Pokušali smo to u svakom ratu, kao što je bio slučaj u Afganistanu, gdje smo izbacili Al Kaidu iz ravnoteže.
Problem koji imamo, budući da smo tako mladi i glupi, je u tome što izbacujemo neprijatelje iz ravnoteže umjesto da kažemo:
Dobro smo obavili posao, idemo sada kući, recimo:
Vau, bilo je lako. Hajdemo i ovdje izgraditi demokratiju.
To je bio trenutak naše slabosti uma koja nas je nadvladala.
Stoga je odgovor da SAD ne mogu vojno intervenisati svugdje u Evroaziji.
Intervencija mora biti selektivna i što rjeđa.
Vojna intervencija je za nas poseban slučaj, krajnje sredstvo.
Ne možemo poslati američke trupe kao prvi korak.
Ali ako pošaljemo američke trupe, onda, kao što smo već jasno shvatili iz iskustva,
Intervencija mora biti ograničena i ne smije poprimiti ogromne razmjere.
Nadamo se da smo ovaj put razumjeli, jer djeci obično treba neko vrijeme da nauče na času.
Ali si apsolutno u pravu, mi kao carstvo to ne možemo učiniti (intervenirati svugdje).
Britanci tada nisu okupirali Indiju; jednostavno su preuzeli pojedinačne države Indije i pustili ih da se međusobno bore.
Britanci su postavili britanske oficire u indijsku vojsku.
Stari Rimljani nisu slali trupe u udaljene regije izvan Rimskog Carstva, već su tamo postavljali prorimske kraljeve.
Ovi kraljevi su vladali u drugim zemljama u ime Rimskog Carstva i bili su odgovorni za
održavanje pro-rimskog mira na granicama carstva.
To je bio slučaj, na primjer, s Partskom imperijom.
Dakle, carstva koja pokušavaju direktno vladati okupiranim teritorijama ne uspijevaju, kao što
je bio slučaj s nacističkim carstvom, na primjer.
Jer niko nema dovoljno moći da vlada direktno.
Morate biti pametni u tome.
U svakom slučaju, to nije naš problem.
To zapravo znači da smo mi carstvo kao takvo.
Međutim, ne bismo trebali misliti da se možemo opustiti, otići kući i prestati brinuti o bilo čemu.
Tek smo otprilike tri poglavlja u knjizi.
Sljedeće pitanje iz publike:
Jesam li te ispravno razumio da evropska valuta, euro, neće preživjeti...?
George Friedman: Pitanje koje je sada na stolu za Ruse jeste žele li da Ukrajina bude pojas sigurnosti između Rusije i Zapada koji
će barem ostati neutralan – ili će Zapad napredovati toliko duboko u Ukrajinu da će Zapad (NATO) biti
udaljen samo 100 km od Staljingrada i 500 km od Moskve?
Za Rusiju je status Ukrajine egzistencijalno pitanje.
I Rusi ne mogu jednostavno otići i odustati od ovog pitanja.
Za Sjedinjene Američke Države, ako Rusija nastavi da se miješa u Ukrajinu, zaustavit ćemo Rusiju.
Poduzete su mjere u tu svrhu, a general Hodges je bio proglašen krivim.
Radi se o prethodnom pozicioniranju trupa u Rumuniji, Bugarskoj, Poljskoj i baltičkim državama – Intermarium, teritoriji
između Crnog i Baltičkog mora, o kojoj je sanjao Piłsudski.
Ovo je preferirano rješenje za SAD.
A stvar za koju nemamo odgovor je pitanje:
Šta će Njemačka učiniti u ovoj situaciji?
Prava nepoznata varijabla u Evropi su Nijemci. Ako SAD izgradi ovaj sigurnosni pojas, ne u Ukrajini
nego na zapadu, ruski utjecaj u Ukrajini će oslabiti.
Ne znamo kakav će biti njemački stav.
Njemačka je u vrlo neobičnoj situaciji.
Bivši njemački kancelar Gerhard Schröder je u nadzornom odboru Gazprom-a.
Nijemci imaju vrlo složen odnos s Rusima.
Ali oni sami ne znaju šta da rade.
Oni trebaju izvoziti svoju robu, a Rusi je mogu kupiti.
S druge strane, gube svoju zonu slobodne trgovine, koja im je potrebna da bi izgradili druge stvari.
Glavna briga Sjedinjenih Američkih Država je da će se njemački kapital i njemačke tehnologije kombinovati
s ruskim resursima sirovina i ruskom radnom snagom.
spojiti da bi se formirala jedinstvena kombinacija koju SAD pokušavaju spriječiti već stoljeće.
Pa kako možemo spriječiti da se ova njemačko-ruska kombinacija dogodi?
SAD je spreman da položi svoje karte na stol: to je linija između baltičkih država i Crnog mora.
Sa ruske strane, karte su oduvijek bile na stolu.
Za njih je ključno da Ukrajina postane neutralna zemlja, a ne pro-zapadna.
Bjelorusija je ovdje druga stvar.
Pa, ko god mi može odgovoriti na to pitanje, šta će Nijemci uraditi u ovoj situaciji, može mi reći
i kako će izgledati narednih 20 godina historije.
Ali nažalost, Nijemci moraju donositi ovu odluku iznova i iznova.
I to je vječni problem Njemačke.
Njemačka je ekonomski izuzetno moćna, ali istovremeno vrlo krhka u geopolitičkom smislu.
I oni nikada ne znaju kako i gdje mogu prodati svoj izvoz.
Od 1871. godine, ovo je oduvijek bilo njemačko pitanje. I pitanje za Evropu.
Razmotrite njemačko pitanje, koje se sada ponovo postavlja.
To je sljedeće pitanje koje trebamo postaviti – ali to ne činimo jer ne znamo šta će Nijemci učiniti.