Stratfori kõne: "100 aastat USA rünnakuid Saksa-Vene sõpruse vastu"
Chicago globaalsete suhete nõukogu. 4. veebruar 2015, Chicago, USA
Minu nimi on Nick Brand ja ma olen Chicago globaalsete suhete nõukogu ühisprogrammide direktor.
Tänan teid, et tulite.
Kasutan võimalust tervitada George Friedmani siin Chicago nõukogus.
Ma arvan, et see on tema esimene kord siin, tänan teid, et olete meiega koos.
George Friedman: Ükski koht ei saa pikemas perspektiivis jääda rahulikuks.
Isegi mitte USA, ma mõtlen, et meid (USA) saadavad (või mõjutavad) alati sõjad.
Ma kahtlustan, et Euroopa ei naase suurte sõdade juurde, vaid naaseb inimliku normaalsuse juurde:
Tal on oma sõjad, oma rahuaeg ja ta kaotab oma elusid.
100 miljonit surmajuhtumit nagu eelmises sõjas ei tule, kuid Euroopa valikulisuse idee aitab minu arvates sellele kaasa.
Euroopas tekivad konfliktid, neid on juba olnud Jugoslaavias ja nüüd ka Ukrainas.
Euroopa suhted Ameerika Ühendriikidega - meil ei ole suhteid Euroopaga.
Meil on suhted Rumeeniaga, Prantsusmaaga, kuid ei ole Euroopat, millega USA-l oleksid suhted.
Küsimus kuulajatelt: Kas islamiäärmuslus on peamine oht Ameerika Ühendriikidele ja kas see hääbub või jääb püsima?
George Friedman: Ta on Ameerika Ühendriikide jaoks probleem, kuid mitte eksistentsiaalne oht.
Me peame sellega asjakohaselt tegelema. Meil on muid välispoliitilisi huve.
USA välispoliitika põhihuvi oli eelmisel sajandil, esimeses ja teises maailmasõjas ning külmas sõjas,
Saksamaa ja Venemaa vahelised suhted, sest üheskoos on nad ainus jõud, mis meid ohustada võib.
Meie peamine mure oli tagada, et seda ei juhtuks.
Kui te olete ukrainlane, siis vaatate, kes on ainus, kes teid aidata saab, ja see on Ameerika Ühendriigid.
Eelmisel nädalal või umbes 10 päeva tagasi külastas Ukrainat Ameerika Ühendriikide
maavägede ülemjuhataja Euroopas, kindral Ben Hodges.
Ta teatas seal, et USA sõjalised nõunikud saabuvad varsti ametlikult Ukrainasse.
Tegelikult jagas ta seal Ukraina võitlejatele medaleid, kuigi USA sõjaväeprotokoll keelab medalite andmise välismaalastele.
Kuid ta tegi seda, sest ta tahtis näidata, et Ukraina armee on tema armee. Siis ta lahkus.
Ja nüüd tarnivad Ameerika Ühendriigid relvi, suurtükiväge ja muud sõjavarustust Balti riikidele -
Balti riikidele, Rumeeniale, Poolale ja Bulgaariale.
See on väga huvitav punkt.
Eile teatasid Ameerika Ühendriigid, et nad kavatsevad Ukrainale relvi tarnida.
Seda on eitatud, kuid nad teevad seda, relvi toimetatakse kohale.
Ja kõigis neis tegevustes tegutsevad USA väljaspool NATOd.
Seda seetõttu, et NATO otsused peavad olema vastu võetud ühehäälselt kõigi NATO liikmete poolt.
Kogu asja mõte on selles, et USA ehitab Venemaa ümber cordon sanitaire'i, turvavööndi.
Ja Venemaa teab seda. Venemaa usub, et USA kavatseb Venemaa Föderatsiooni lõhkuda.
Ma ei usu, et me tahame neid tappa, me tahame neile lihtsalt haiget teha või kahju tekitada.
Igatahes oleme nüüd tagasi vanas mängus.
Ja kui te küsite poolakat, ungarlast või rumeenlast, siis nad elavad täiesti teises maailmas kui sakslased, ja
sakslased elavad täiesti teises maailmas kui hispaanlased.
Nii et Euroopas valitseb lahkarvamus.
Aga ma ütlen teile täpselt, mida ukrainlased eelistavad: nad püüavad USAd oma riiki tuua.
Ameerika Ühendriigid kontrollivad oma põhihuvidest lähtuvalt kõiki maailma ookeane.
Ükski võim ei ole seda kunagi teinud.
Sellepärast me tungime selle maailma rahvaste kallale ja nad ei saa selle vastu midagi ette võtta.
See on väga tore asi.
Kontrolli säilitamine ookeanide ja kosmose üle on meie võimu alus.
Parim viis vaenlase laevastiku lüüasaamiseks on takistada selle ehitamist.
See, kuidas britid tagasid, et ükski Euroopa riik ei saaks laevastikku ehitada, seisnes
selles, et eurooplased võitlesid üksteise vastu.
Poliitika, mida ma soovitaksin, on see, mida Ronald Reagan rakendas Iraani ja Iraagi puhul.
Ta toetas sõjas mõlemat poolt, nii et nad võitlesid üksteise, mitte meie vastu.
See oli küüniline, see ei olnud moraalselt õigustatud, kuid see töötas.
Ja selles ongi asi: Ameerika Ühendriigid ei ole võimelised okupeerima kogu Euraasiat.
Niipea, kui meie saapad seal maad puudutavad, oleme demograafiliselt ülekaalus.
Me võime armee purustada, kuid me ei ole võimelised Iraaki okupeerima.
Mõte, et 130 000 USA sõdurit okupeerivad 25 miljoni elanikuga riiki...
Politseiametnike arvu ja New Yorgi elanikkonna suhe on suurem kui USA sõdurite ja Iraagi elanikkonna suhe.
Seega ei ole meil võimalik kõikjal sõjaliselt sekkuda, kuid meil on võimalik toetada esiteks üksteise vastu võitlevaid riike, et
nad saaksid keskenduda iseendale - toetada neid: poliitiliselt, rahaliselt, sõjaliselt,
varustades relvadega ja saates välja USA nõustajaid.
Ja erandjuhtudel, nagu me tegime Jaapanis, ei, Vietnamis, Iraagis ja Afganistanis, sekkuda ennetavate löökidega (ründerünnakud).
Ennetavate löökide taktika ei ole mõeldud vaenlase löömiseks, vaid pigem selleks, et viia vaenlane tasakaalust välja.
Me püüdsime seda teha igas sõjas, näiteks Afganistanis, kus me paiskasime Al-Qaida tasakaalust välja.
Probleem, mis meil on olnud sellest ajast peale, kui me nii noored ja rumalad olime, on see, et selle
asemel, et öelda, et vaenlane on tasakaalust väljas:
Me oleme teinud head tööd, lähme nüüd koju, ütleme me:
Mees, see oli lihtne, ehitame siia veel ühe demokraatia.
See oli see hetk, mil me tabasime oma mõistuse nõrkust.
Seega on vastus, et USA ei saa sõjaliselt sekkuda kõikjal Euraasias.
Peate sekkuma valikuliselt ja võimalikult harva.
Meie jaoks on sõjaline sekkumine erijuhtum, viimane abinõu.
Me ei saa esimese sammuna saata välja USA vägesid.
Aga kui me saadame USA väed, siis, ja me oleme seda juba kogemusest selgelt mõistnud,
sekkumine peab olema piiratud ja ei tohi saavutada hiiglaslikke mõõtmeid.
Loodetavasti oleme sellest seekord aru saanud, sest tavaliselt kulub lastel klassis õppimiseks aega.
Kuid teil on täiesti õigus, me ei saa seda teha (sekkuda kõikjal).
Britid ei okupeerinud tollal Indiat, nad lihtsalt võtsid India üksikud riigid ja panid nad omavahel võitlema.
Britid paigutasid India armeesse Briti ohvitserid.
Vana-Rooma ei saatnud vägesid ka väljaspool Rooma impeeriumi asuvatesse kaugetesse
piirkondadesse, vaid saatis sinna Rooma-meelsed kuningad.
Need kuningad valitsesid Rooma impeeriumi nimel teistes riikides ja vastutasid
Rooma-meelse rahu säilitamise eest impeeriumi piiridel.
Nii oli see näiteks Partia impeeriumi puhul.
Nii et impeeriumid, mis üritavad otse okupeeritud territooriumidel valitseda, sellised impeeriumid
kukuvad läbi, nagu näiteks natside impeeriumi puhul.
Sest kellelgi ei ole piisavalt võimu, et otse valitseda.
Sa pead olema selles osas nutikas.
Kuid see ei ole meie probleem.
See tähendab tegelikult, et me oleme impeerium kui selline.
Kuid me ei tohiks arvata, et võime lõõgastuda, koju minna ja lõpetada muretsemine.
Me oleme alles umbes raamatu kolmandas peatükis.
Järgmine küsimus publiku poolt:
Kas ma sain teist õigesti aru, et Euroopa valuuta, euro, ei jää ellu ...?
George Friedman: Küsimus, mis venelaste jaoks praegu laual on, on see, kas te tahate, et Ukraina oleks puhvertsoon Venemaa ja Lääne
vahel, mis jääb vähemalt neutraalseks - või surub Lääs nii kaugele Ukrainasse, et Lääs (NATO) on Stalingradist vaid
100 kilomeetri kaugusel ja Moskvast 500 kilomeetri kaugusel?
Venemaa jaoks on Ukraina staatus eksistentsiaalne küsimus.
Ja venelased ei saa selles küsimuses lihtsalt minema jalutada ja lahti lasta.
USA jaoks, kui Venemaa jätkab Ukraina külge klammerdumist, siis me peatame Venemaa.
Selle eest võeti meetmeid, mille eest määrati süüdlaseks kindral Hodges.
See puudutab vägede paigutamist Rumeeniasse, Bulgaariasse, Poolasse ja Balti riikidesse - Intermariumisse, Musta mere ja
Läänemere vahelisele territooriumile, mis oli Pilsudski unistus.
See on USA jaoks eelistatud lahendus.
Ja asi, millele meil ei ole vastust, on küsimus:
Mida teeb Saksamaa sellises olukorras?
Tegelik tundmatu muutuja Euroopas on sakslased, kui USA ehitab selle turvavööndi mitte Ukrainasse,
vaid läände ja venelaste mõju Ukrainas väheneb.
Me ei tea, milline on Saksamaa seisukoht.
Saksamaa on väga omapärases olukorras.
Endine Saksamaa kantsler Gerhard Schröder kuulub Gazpromi nõukogusse.
Sakslastel on venelastega väga keerulised suhted.
Aga nad ei tea ise, mida teha.
Nad peavad oma kaupu eksportima, venelased võivad need neilt ära võtta.
Teisest küljest kaotavad nad oma vabakaubanduspiirkonna, mida nad vajavad muude asjade ehitamiseks.
USA peamine hirm on, et Saksa kapital ja Saksa tehnoloogia ühendatakse Venemaa tooraine ja tööjõuga,
moodustavad ainulaadse kombinatsiooni, mida USA on püüdnud vältida juba sajandit.
Kuidas saab siis seda Saksa-Vene kombinatsiooni vältida?
USA on valmis oma kaardid lauale panema: see on Läänemere ja Musta mere vaheline joon.
Venemaa jaoks on kaardid alati olnud laual.
Nende jaoks on ülioluline, et Ukrainast saaks neutraalne, mitte läänemeelne riik.
Valgevene on teine asi.
Noh, igaüks, kes oskab mulle vastata, mida sakslased selles olukorras teevad, võib mulle ka
öelda, milline on järgmise 20 aasta ajalugu.
Kuid kahjuks peavad sakslased seda otsust ikka ja jälle tegema.
Ja see on Saksamaa igavene probleem.
Saksamaa on majanduslikult tohutult võimas, kuid samal ajal geopoliitiliselt väga habras.
Ja nad ei tea kunagi, kuidas ja kuhu nad saavad oma eksporti müüa.
Alates 1871. aastast on see alati olnud Saksa küsimus. Ja Euroopa küsimus.
Mõelge Saksamaa küsimusele, mis on nüüd taas päevakorda tõusnud.
See on järgmine küsimus, mida me peame küsima - kuid me ei tee seda, sest me ei tea, mida sakslased teevad.