Stratforin puhe: "100 vuotta Yhdysvaltojen hyökkäyksiä Saksan ja Venäjän ystävyyttä vastaan"
Chicagon maailmanlaajuisten asioiden neuvosto. 4. helmikuuta 2015, Chicago, Yhdysvallat
Nimeni on Nick Brand, ja olen Chicagon maailmanlaajuisten asioiden neuvoston (The Chicago Council
on Global Affairs) yhteisten ohjelmien johtaja.
Kiitos, että tulitte.
Käytän tilaisuutta hyväkseni toivottaakseni George Friedmanin tervetulleeksi tänne Chicagon neuvostoon.
Luulen, että tämä on hänen ensimmäinen kertansa täällä, kiitos, että olette kanssamme.
George Friedman: Mikään paikka ei voi pysyä rauhallisena pitkällä aikavälillä.
Ei edes Yhdysvalloissa, tarkoitan, että me (Yhdysvallat) olemme aina mukana (tai kärsimme) sodista.
Epäilen, että Eurooppa ei palaa suuriin sotiin, mutta se palaa inhimilliseen normaaliuteen:
Sillä tulee olemaan sotia ja rauhan aikoja, ja se tulee menettämään henkensä.
Kuolonuhreja ei tule olemaan 100 miljoonaa kuten viime sodassa, mutta ajatus Euroopan
valinnaisuudesta vaikuttaa mielestäni tähän.
Euroopassa tulee olemaan konflikteja, konflikteja on jo ollut Jugoslaviassa ja nyt myös Ukrainassa.
Euroopan suhteet Yhdysvaltoihin - meillä ei ole suhteita Eurooppaan.
Meillä on suhteet Romaniaan ja Ranskaan, mutta ei ole Eurooppaa, jonka kanssa Yhdysvalloilla olisi suhteita.
Yleisön kysymys: Onko islamistinen ääriajattelu suurin uhka Yhdysvalloille ja kuoleeko se vai jatkuuko se edelleen?
George Friedman: Hän on ongelma Yhdysvalloille, mutta ei eksistentiaalinen uhka.
Meidän on käsiteltävä tätä asianmukaisesti. Meillä on muitakin ulkopoliittisia etuja.
Yhdysvaltojen ulkopolitiikan pääintressi viime vuosisadalla, ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ja
kylmässä sodassa, oli Saksan ja Venäjän väliset suhteet, koska ne ovat yhdessä ainoa meitä uhkaava voima.
Tärkein huolenaiheemme oli varmistaa, että näin ei tapahdu.
Jos olet ukrainalainen, katsot, kuka on ainoa, joka voi auttaa sinua, ja se on Yhdysvallat.
Viime viikolla, eli noin 10 päivää sitten, Euroopan amerikkalaisten maavoimien
ylipäällikkö, kenraali Ben Hodges vieraili Ukrainassa.
Hän ilmoitti siellä, että Yhdysvaltain sotilasneuvonantajat saapuvat pian virallisesti Ukrainaan.
Hän itse asiassa jakoi mitalit siellä oleville ukrainalaisille taistelijoille, vaikka Yhdysvaltain
sotilaspöytäkirja kieltää mitalien jakamisen ulkomaalaisille.
Mutta hän teki tämän, koska hän halusi osoittaa, että Ukrainan armeija on hänen armeijansa. Sitten hän lähti.
Ja nyt Yhdysvallat toimittaa aseita, tykistöä ja muuta sotatarviketta Baltian maihin -
Baltian maihin, Romaniaan, Puolaan ja Bulgariaan.
Tämä on hyvin mielenkiintoinen seikka.
Yhdysvallat ilmoitti eilen, että se aikoo toimittaa aseita Ukrainaan.
Tämä on kiistetty, mutta he tekevät niin, ja aseita toimitetaan.
Kaikissa näissä toimissa Yhdysvallat toimii Naton ulkopuolella.
Tämä johtuu siitä, että kaikkien Naton jäsenten on tehtävä Naton päätökset yksimielisesti.
Koko asian ydin on se, että Yhdysvallat rakentaa cordon sanitairea, turvavyöhykettä, Venäjän ympärille.
Ja Venäjä tietää sen. Venäjä uskoo, että Yhdysvallat aikoo hajottaa Venäjän federaation.
En usko, että haluamme tappaa niitä, haluamme vain satuttaa niitä tai lisätä vahinkoa.
Joka tapauksessa olemme nyt takaisin vanhassa pelissä.
Jos kysytte puolalaiselta, unkarilaiselta tai romanialaiselta, he elävät aivan eri maailmassa kuin saksalaiset, ja
saksalaiset elävät aivan eri maailmassa kuin espanjalaiset.
Euroopassa on siis erimielisyyttä.
Mutta kerron teille tarkalleen, mitä ukrainalaiset suosivat: he yrittävät tuoda Yhdysvallat maahansa.
Yhdysvallat valvoo perustavanlaatuisen etunsa vuoksi kaikkia maailman valtameriä.
Mikään valta ei ole koskaan tehnyt niin.
Siksi me valtaamme tämän maailman kansoja, eivätkä ne voi tehdä asialle mitään.
Se on erittäin hieno asia.
Valtamerten ja avaruuden hallinnan säilyttäminen on valtamme perusta.
Paras tapa kukistaa vihollisen laivasto on estää sen rakentaminen.
Britit varmistivat sen, ettei yksikään eurooppalainen suurvalta voinut rakentaa laivastoa siten,
että eurooppalaiset taistelivat toisiaan vastaan.
Suosittelen Ronald Reaganin Iraniin ja Irakiin soveltamaa politiikkaa.
Hän tuki sodan molempia osapuolia, jotta ne taistelisivat toisiaan vastaan eivätkä meitä vastaan.
Se oli kyynistä, se ei ollut moraalisesti perusteltavissa, mutta se toimi.
Juuri tästä on kyse: Yhdysvallat ei pysty miehittämään koko Euraasiaa.
Heti kun saappaat saapuvat sinne, olemme demografisesti alakynnessä.
Voimme murskata armeijan, mutta emme voi miehittää Irakia.
Ajatus siitä, että 130 000 amerikkalaista sotilasta miehittää 25 miljoonan asukkaan maata...
Poliisien määrän ja New Yorkin väestön välinen suhde on suurempi kuin Yhdysvaltojen sotilaiden ja Irakin väestön välinen suhde.
Emme siis pysty puuttumaan sotilaallisesti kaikkialla, mutta pystymme ensinnäkin tukemaan toisiaan vastaan taistelevia voimia,
jotta ne voivat keskittyä itseensä - tukemaan niitä: poliittisesti, taloudellisesti, sotilaallisesti, toimittamalla
aseita ja lähettämällä amerikkalaisia neuvonantajia.
Ja poikkeustapauksissa, kuten teimme Japanissa, ei, Vietnamissa, Irakissa ja Afganistanissa, voimme puuttua
tilanteeseen ennalta ehkäisevillä iskuilla (spoiling attacks).
Ennaltaehkäisevien iskujen taktiikalla ei pyritä kukistamaan vihollista, vaan pikemminkin horjuttamaan sen tasapainoa.
Yritimme tehdä niin jokaisessa sodassa, esimerkiksi Afganistanissa, jossa saatoimme Al-Qaidan epätasapainoon.
Ongelma, joka meillä on ollut siitä lähtien, kun olimme niin nuoria ja tyhmiä, on se, että sen sijaan,
että sanoisimme vihollisen olevan epätasapainossa:
Olemme tehneet hyvää työtä, lähdetään nyt kotiin, sanomme:
Se oli helppoa, rakennetaanpa tänne toinen demokratia.
Silloin tajusimme mielemme heikkouden.
Siksi vastaus on, että Yhdysvallat ei voi puuttua sotilaallisesti kaikkialla Euraasiassa.
Sinun on puututtava asiaan valikoivasti ja mahdollisimman harvoin.
Meille sotilaallinen väliintulo on erityistapaus, viimeinen keino.
Emme voi lähettää Yhdysvaltojen joukkoja ensimmäisenä askeleena.
Mutta jos me lähetämme Yhdysvaltojen joukkoja, silloin, ja olemme jo selvästi ymmärtäneet tämän kokemuksesta,
Toimenpiteiden on oltava rajallisia, eikä niiden saa saavuttaa jättimäisiä mittasuhteita.
Toivottavasti olemme ymmärtäneet sen tällä kertaa, sillä yleensä lasten oppiminen luokassa kestää jonkin aikaa.
Mutta olet aivan oikeassa, me emme voi valtakuntana tehdä sitä (puuttua kaikkialla).
Britit eivät tuolloin miehittäneet Intiaa, vaan he yksinkertaisesti ottivat Intian yksittäiset
osavaltiot ja panivat ne taistelemaan toisiaan vastaan.
Britit asensivat Intian armeijaan brittiläisiä upseereita.
Muinaiset roomalaiset eivät myöskään lähettäneet joukkoja Rooman valtakunnan ulkopuolisille syrjäisille
alueille, vaan lähettivät sinne roomalaismielisiä kuninkaita.
Nämä kuninkaat hallitsivat Rooman valtakunnan puolesta muissa maissa, ja heidän tehtävänään oli
ylläpitää roomalaismyönteistä rauhaa valtakunnan rajoilla.
Näin oli esimerkiksi Parthian valtakunnan kohdalla.
Niinpä valtakunnat, jotka yrittävät hallita suoraan miehitettyjä alueita, epäonnistuvat, kuten esimerkiksi natsi-imperiumi.
Koska kenelläkään ei ole tarpeeksi valtaa hallitakseen suoraan.
Sinun on oltava fiksu.
Se ei kuitenkaan ole meidän ongelmamme.
Se tarkoittaa itse asiassa sitä, että olemme imperiumi sinänsä.
Meidän ei kuitenkaan pitäisi ajatella, että voimme rentoutua, mennä kotiin ja lakata murehtimasta mitään.
Olemme vasta kirjan kolmannessa luvussa.
Seuraava kysymys yleisöltä:
Ymmärsinkö oikein, että eurooppalainen valuutta, euro, ei selviä...?
George Friedman: Kysymys, joka on nyt venäläisten pöydällä, on se, haluatteko Ukrainan olevan puskurivyöhyke Venäjän ja lännen
välillä, joka pysyy ainakin puolueettomana - vai työntääkö länsi niin pitkälle Ukrainaan, että länsi (Nato) on vain 100 kilometrin
päässä Stalingradista ja 500 kilometrin päässä Moskovasta?
Ukrainan asema on Venäjälle eksistentiaalinen kysymys.
Venäläiset eivät voi vain kävellä pois ja antaa asian olla.
Jos Venäjä jatkaa takertumistaan Ukrainaan, me pysäytämme Venäjän.
Tämän vuoksi ryhdyttiin toimenpiteisiin, joista kenraali Hodges nimitettiin syylliseksi.
Kyse on joukkojen sijoittamisesta Romaniaan, Bulgariaan, Puolaan ja Baltian maihin - Intermariumiin, Mustanmeren ja
Itämeren väliseen alueeseen, joka oli Pilsudskin unelma.
Tämä on Yhdysvaltojen suosima ratkaisu.
Ja se, mihin meillä ei ole vastausta, on kysymys:
Mitä Saksa tekee tässä tilanteessa?
Todellinen tuntematon muuttuja Euroopassa ovat saksalaiset, jos Yhdysvallat rakentaa tämän turvallisuusvyöhykkeen, ei Ukrainaan,
vaan länteen, ja venäläisten vaikutusvalta Ukrainassa vähenee.
Emme tiedä, mikä on Saksan kanta.
Saksa on hyvin erikoisessa tilanteessa.
Saksan entinen liittokansleri Gerhard Schröder on Gazpromin hallintoneuvoston jäsen.
Saksalaisilla on hyvin monimutkainen suhde venäläisiin.
Mutta he eivät itse tiedä, mitä tehdä.
Heidän on vietävä tavaroitaan, venäläiset voivat viedä ne heiltä.
Toisaalta ne menettävät vapaakauppa-alueensa, jota ne tarvitsevat rakentaakseen muita asioita.
Yhdysvallat pelkää ennen kaikkea, että saksalainen pääoma ja saksalainen teknologia yhdistetään
venäläisiin raaka-ainevaroihin ja venäläiseen työvoimaan,
muodostavat ainutlaatuisen yhdistelmän, jota Yhdysvallat on yrittänyt estää jo vuosisadan ajan.
Miten tämä saksalais-venäläinen yhdistelmä voidaan siis estää?
Yhdysvallat on valmis paljastamaan korttinsa: se on Itämeren ja Mustanmeren välinen linja.
Venäjän kortit ovat aina olleet pöydällä.
Heille on ratkaisevan tärkeää, että Ukrainasta tulee puolueeton eikä länsimielinen maa.
Valko-Venäjä on eri asia.
No, jokainen, joka voi antaa minulle vastauksen siihen, mitä saksalaiset tekevät tässä tilanteessa, voi myös
kertoa minulle, miltä seuraavien 20 vuoden historia näyttää.
Valitettavasti saksalaiset joutuvat kuitenkin tekemään tämän päätöksen yhä uudelleen ja uudelleen.
Ja se on Saksan ikuinen ongelma.
Saksa on taloudellisesti valtavan voimakas, mutta samalla geopoliittisesti hyvin hauras.
Eivätkä he koskaan tiedä, miten ja missä he voivat myydä vientituotteitaan.
Vuodesta 1871 lähtien tämä on aina ollut Saksan kysymys. Ja Euroopan kysymys.
Ajatelkaa Saksan kysymystä, joka on nyt jälleen esillä.
Tämä on seuraava kysymys, joka meidän on kysyttävä - mutta emme kysy, koska emme tiedä, mitä saksalaiset tekevät.