Stratforov govor: "100 godina američkih napada na njemačko-rusko prijateljstvo"
Vijeće za globalne poslove Chicaga. 4. veljače 2015., Chicago, SAD
Zovem se Nick Brand i direktor sam zajedničkih programa pri Chicagovskom vijeću za globalne poslove.
Hvala vam što ste došli.
Želio bih iskoristiti ovu priliku da poželim dobrodošlicu Georgeu Friedmannu ovdje u Chicago Council.
Mislim da je ovo njegov prvi put ovdje, hvala što ste nam se pridružili.
George Friedman: Nijedno mjesto ne može zauvijek ostati mirno.
Čak ni SAD, mislim, mi (SAD) smo stalno okruženi (ili pogođeni) ratovima.
Sumnjam da se Europa neće vratiti velikim ratovima, ali će se vratiti normalnim ljudskim uvjetima:
Imat će svoje ratove, svoja vremena mira i izgubit će svoje živote.
Neće biti 100 milijuna smrtnih slučajeva kao u posljednjem ratu, ali mislim da će ideja europskog izuzetništva tome pridonijeti.
Bit će sukoba u Europi; već je bilo sukoba u Jugoslaviji, a sada i u Ukrajini.
Odnosi Europe sa Sjedinjenim Državama – mi nemamo odnose s Europom.
Imamo odnose s Rumunjskom, s Francuskom, ali ne postoji Europa s kojom SAD ima odnose.
Pitanje iz publike: Je li islamistički ekstremizam glavna prijetnja Sjedinjenim Američkim
Državama i hoće li nestati ili će i dalje postojati?
George Friedman: On je problem za Sjedinjene Države, ali ne i egzistencijalna prijetnja.
Ovo se mora primjereno riješiti. Imamo i druge vanjskopolitičke interese.
Glavni fokus američke vanjske politike tijekom prošlog stoljeća, u Prvom i Drugom svjetskom ratu te tijekom Hladnog
rata, bio je odnos između Njemačke i Rusije, jer zajedno predstavljaju jedinu silu koja nam može zaprijetiti.
Naša glavna briga bila je osigurati da se to ne dogodi.
Ako ste Ukrajinac, tražit ćete jedinu koja vam može pomoći, a to su Sjedinjene Američke Države.
Prošlog tjedna, odnosno prije otprilike 10 dana, vrhovni zapovjednik američkih kopnenih snaga u
Europi, general Ben Hodges, posjetio je Ukrajinu.
Tamo je najavio da će američki vojni savjetnici uskoro službeno stići u Ukrajinu.
On je tamo zapravo uručio medalje ukrajinskim borcima, iako američki vojni protokol
zabranjuje dodjeljivanje medalja strancima.
Ali je to učinio jer je htio pokazati da je ukrajinska vojska njegova vojska. Zatim je otišao.
A sada Sjedinjene Države isporučuju oružje, topništvo i drugu vojnu opremu baltičkim državama –
baltičkim državama, Rumunjskoj, Poljskoj i Bugarskoj.
To je vrlo zanimljiva poenta.
Jučer su Sjedinjene Američke Države objavile da planiraju isporučiti oružje Ukrajini.
To je negirano, ali oni to rade; oružje se isporučuje.
I u svim tim akcijama SAD djeluje izvan NATO-a.
To je zato što odluke NATO-a moraju biti donesene jednoglasno od svih članica NATO-a.
Poanta svega je da SAD uspostavlja sanitarni pojas, sigurnosni pojas, oko Rusije.
I Rusija to zna. Rusija vjeruje da SAD namjeravaju uništiti Rusku Federaciju.
Mislim da ih ne želimo ubiti, već samo malo povrijediti ili im nanijeti neku štetu.
U svakom slučaju, sada smo se vratili staroj igri.
A ako pitate Poljaka, Mađara ili Rumunja, oni žive u potpuno drugačijem svijetu od Nijemaca, a
Nijemci žive u potpuno drugačijem svijetu od Španjolaca.
Dakle, u Europi postoji neslaganje.
Ali reći ću vam točno što će Ukrajinci preferirati: pokušat će dovesti SAD u svoju zemlju.
Sjedinjene Američke Države, iz svog temeljnog interesa, kontroliraju sva mora svijeta.
Nijedna sila to nikada nije učinila.
Iz tog razloga osvajamo nacije svijeta i oni ne mogu ništa učiniti.
To je vrlo lijepa stvar.
Održavanje kontrole nad oceanima i u svemiru je temelj naše moći.
Najbolji način za poraz neprijateljske flote je spriječiti njezinu izgradnju.
Način na koji su Britanci osigurali da nijedna europska sila ne može izgraditi flotu bio
je natjerati Europljane da se međusobno bore.
Politika koju bih preporučio je ona koju je Ronald Reagan primijenio u Iranu i Iraku.
Podržao je obje strane u ratu, kako bi se one međusobno borile umjesto protiv nas.
Bilo je cinično, bilo je moralno osuđujuće, ali je uspjelo.
I u tome je poanta: Sjedinjene Države nisu u poziciji okupirati cijelu Euroaziju.
Čim naše čizme dotaknu tlo tamo, demografski smo nadjačani.
Možemo poraziti vojsku, ali nismo u poziciji okupirati Irak.
Sama pomisao da 130.000 američkih vojnika okupira zemlju s 25 milijuna ljudi...
Omjer policajaca i stanovnika u New Yorku veći je od omjera američkih vojnika i iračkog stanovništva.
Dakle, nismo u poziciji da svugdje vojno interveniramo, ali smo, prije svega, u poziciji podržati snage koje se međusobno bore
kako bi se mogle usredotočiti na sebe – podržati ih politički, financijski i vojno,
opskrbljujući ih oružjem i šaljući američke savjetnike.
A u izvanrednim slučajevima, kao što smo učinili u Japanu, ne, u Vijetnamu, Iraku i Afganistanu, intervenirati razornim napadima.
Taktika preventivnih udaraca nije namijenjena porazu neprijatelja, već da ga izbalansira.
Pokušali smo to u svakom ratu, poput onog u Afganistanu, gdje smo izbacili Al Kaidu iz ravnoteže.
Problem koji imamo, budući da smo tako mladi i glupi, jest da izbacujemo neprijatelje iz ravnoteže umjesto da kažemo:
Obavili smo dobar posao, idemo sada kući, recimo:
Vau, bilo je lako. I ovdje ćemo izgraditi demokraciju.
To je bio trenutak naše slabosti uma koja nas je nadvladala.
Stoga je odgovor da SAD ne može vojno intervenirati svugdje u Euroaziji.
Intervencija mora biti selektivna i što rjeđa.
Vojna intervencija za nas je poseban slučaj, krajnje sredstvo.
Ne možemo poslati američke trupe kao prvi korak.
Ali ako pošaljemo američke trupe, onda, kao što smo već jasno shvatili iz iskustva,
Intervencija mora biti ograničena i ne smije poprimiti goleme razmjere.
Nadamo se da smo ovaj put razumjeli, jer djeci obično treba neko vrijeme da nauče na nastavi.
Ali si apsolutno u pravu, mi kao carstvo to ne možemo učiniti (intervenirati svugdje).
Britanci tada nisu okupirali Indiju; jednostavno su preuzeli pojedinačne države Indije i pustili ih da se međusobno bore.
Britanci su postavili britanske časnike u indijsku vojsku.
Drevni Rimljani nisu slali trupe u udaljene regije izvan Rimskog Carstva, već su ondje postavljali prorimske kraljeve.
Ovi su kraljevi vladali u drugim zemljama u ime Rimskog Carstva i bili su odgovorni za
održavanje pro-rimskog mira na granicama carstva.
To je bio slučaj, na primjer, s Partskim carstvom.
Dakle, carstva koja pokušavaju izravno vladati okupiranim teritorijima ne uspijevaju, kao što
je bio slučaj s nacističkim carstvom, na primjer.
Jer nitko nema dovoljno moći da vlada izravno.
Morate biti pametni u tome.
U svakom slučaju, to nije naš problem.
To zapravo znači da smo mi carstvo kao takvo.
Međutim, ne bismo smjeli misliti da se možemo opustiti, otići kući i prestati brinuti o bilo čemu.
Tek smo otprilike tri poglavlja u knjizi.
Sljedeće pitanje iz publike:
Jesam li te ispravno razumio da europska valuta, euro, neće preživjeti...?
George Friedman: Pitanje koje je sada na stolu za Ruse jest žele li da Ukrajina bude pojasna zona između Rusije i Zapada koja će
barem ostati neutralna – ili će Zapad prodreti toliko duboko u Ukrajinu da će Zapad (NATO) biti
udaljen samo 100 km od Staljingrada i 500 km od Moskve?
Za Rusiju je status Ukrajine egzistencijalno pitanje.
A Rusi ne mogu jednostavno otići i odustati od ovog pitanja.
Za Sjedinjene Države, ako Rusija nastavi ometati Ukrajinu, zaustavit ćemo Rusiju.
Poduzete su mjere u tu svrhu, a general Hodges je bio okrivljen za to.
Radi se o prethodnom pozicioniranju trupa u Rumunjskoj, Bugarskoj, Poljskoj i baltičkim državama – Intermarium, teritoriju
između Crnoga i Baltičkog mora, o kojem je Pilsudski sanjao.
Ovo je preferirano rješenje za SAD.
A stvar za koju nemamo odgovor je pitanje:
Što će Njemačka učiniti u ovoj situaciji?
Prava nepoznata varijabla u Europi su Nijemci. Ako SAD izgradi ovaj sigurnosni pojas, ne u Ukrajini
nego na zapadu, ruski utjecaj u Ukrajini će oslabiti.
Ne znamo kakav će biti njemački stav.
Njemačka je u vrlo neobičnoj situaciji.
Bivši njemački kancelar Gerhard Schröder član je nadzornog odbora Gazprom.
Njemci imaju vrlo složen odnos s Rusima.
Ali oni sami ne znaju što učiniti.
Moraju izvoziti svoju robu, a Rusi je mogu kupiti.
S druge strane, gube svoju zonu slobodne trgovine, koja im je potrebna za izgradnju drugih stvari.
Glavna briga Sjedinjenih Država je da će se njemački kapital i njemačke tehnologije kombinirati s
ruskim resursima sirovina i ruskom radnom snagom,
kombinirati kako bi se stvorila jedinstvena kombinacija koju SAD pokušava spriječiti već stoljeće.
Pa kako možemo spriječiti da se ova njemačko-ruska kombinacija ostvari?
SAD je spreman iznijeti svoje karte na stol: to je linija između baltičkih država i Crnog mora.
Sa strane Rusije, karte su oduvijek bile na stolu.
Za njih je ključno da Ukrajina postane neutralna zemlja, a ne pro-zapadna.
Bjelorusija je ovdje druga stvar.
Pa, tko god mi može odgovoriti na to pitanje, što će Nijemci učiniti u ovoj situaciji, može mi također
reći kako će izgledati sljedećih 20 godina povijesti.
Ali nažalost, Nijemci moraju tu odluku donositi iznova i iznova.
I to je vječni problem Njemačke.
Njemačka je ekonomski izuzetno moćna, ali istovremeno vrlo krhka u geopolitičkom smislu.
I oni nikada ne znaju kako i gdje mogu prodati svoje izvoze.
Od 1871. godine to je uvijek bilo njemačko pitanje. I pitanje za Europu.
Razmotrite njemačko pitanje, koje se sada ponovno postavlja.
To je sljedeće pitanje koje trebamo postaviti – ali to ne činimo jer ne znamo što će Nijemci učiniti.