Stratfor uzruna: "100 gadu ASV uzbrukumi Vācijas un Krievijas draudzībai"
Čikāgas Globālo lietu padome. 2015. gada 4. februāris, Čikāga, ASV
Mani sauc Niks Brends (Nick Brand), un es esmu Čikāgas Globālo lietu padomes (The Chicago
Council on Global Affairs) kopīgo programmu direktors.
Paldies, ka ieradāties.
Es izmantoju šo iespēju sveikt Džordžu Frīdmenu Čikāgas Padomē.
Domāju, ka viņš šeit ir pirmo reizi, paldies, ka esat ar mums.
Džordžs Frīdmens: Neviena vieta ilgtermiņā nevar saglabāt mieru.
Pat ne ASV, es gribu teikt, ka mūs (ASV) vienmēr pavada (vai ietekmē) kari.
Man ir aizdomas, ka Eiropa neatgriezīsies pie lielajiem kariem, bet atgriezīsies pie cilvēciskās normalitātes:
Tajā būs kari, miera laiki, un tā zaudēs savas dzīvības.
Nebūs 100 miljonu bojāgājušo kā iepriekšējā karā, taču, manuprāt, Eiropas izvēles ideja to veicinās.
Eiropā būs konflikti, konflikti jau ir bijuši Dienvidslāvijā un tagad arī Ukrainā.
Eiropas attiecības ar ASV - mums nav attiecību ar Eiropu.
Mums ir attiecības ar Rumāniju, Franciju, bet nav tādas Eiropas, ar kuru ASV uzturētu attiecības.
Jautājums no auditorijas: Vai islāma ekstrēmisms ir galvenais drauds Amerikas Savienotajām
Valstīm, un vai tas mazināsies vai turpinās pastāvēt?
Džordžs Frīdmens: Viņš ir problēma ASV, bet ne eksistenciāls drauds.
Mums tas ir pienācīgi jārisina. Mums ir citas ārpolitikas intereses.
Pagājušajā gadsimtā, Pirmā un Otrā pasaules kara un Aukstā kara laikā, ASV ārpolitikas galvenā interese bija
attiecības starp Vāciju un Krieviju, jo tās ir vienīgā lielvara, kas var mūs apdraudēt.
Mūsu galvenās rūpes bija nodrošināt, lai tas nenotiktu.
Ja esat ukrainis, jūs meklēsiet, kas ir vienīgais, kurš var jums palīdzēt, un tās ir Amerikas Savienotās Valstis.
Pagājušajā nedēļā jeb apmēram pirms 10 dienām Ukrainu apmeklēja ASV sauszemes spēku Eiropā virspavēlnieks ģenerālis Bens Hodžess.
Viņš paziņoja, ka drīzumā Ukrainā oficiāli ieradīsies ASV militārie padomnieki.
Viņš faktiski izdalīja medaļas Ukrainas kaujiniekiem, lai gan ASV militārais protokols aizliedz medaļas pasniegt ārzemniekiem.
Taču viņš to darīja, jo vēlējās parādīt, ka Ukrainas armija ir viņa armija. Tad viņš aizgāja.
Un tagad ASV piegādā ieročus, artilēriju un citu militāro aprīkojumu Baltijas valstīm -
Baltijas valstīm, Rumānijai, Polijai un Bulgārijai.
Tas ir ļoti interesants jautājums.
Vakar ASV paziņoja, ka plāno piegādāt Ukrainai ieročus.
Tas tiek noliegts, bet viņi to dara, ieroči tiek piegādāti.
Un visās šajās darbībās ASV rīkojas ārpus NATO.
Tas ir tāpēc, ka NATO lēmumi ir jāpieņem vienprātīgi visām NATO dalībvalstīm.
Visa tā būtība ir tāda, ka ASV ap Krieviju veido sanitāro kordonu, drošības joslu.
Un Krievija to zina. Krievija uzskata, ka ASV vēlas sadalīt Krievijas Federāciju.
Es nedomāju, ka mēs vēlamies viņus nogalināt, mēs vienkārši vēlamies tos ievainot vai nodarīt viņiem papildu kaitējumu.
Lai vai kā, tagad mēs esam atgriezušies pie vecās spēles.
Un, ja jūs pajautātu polam, ungāram vai rumānim, viņi dzīvo pavisam citā pasaulē nekā vācieši,
un vācieši dzīvo pavisam citā pasaulē nekā spāņi.
Tātad Eiropā pastāv domstarpības.
Bet es jums pateikšu, ko tieši ukraiņi atbalstīs: viņi centīsies ievest ASV savā valstī.
Amerikas Savienotās Valstis, pamatojoties uz savām pamatinteresēm, kontrolē visus pasaules okeānus.
Neviena vara to nekad nav darījusi.
Tāpēc mēs iebrūkam šīs pasaules tautās, un tās neko nevar darīt.
Tas ir ļoti jauki.
Kontroles saglabāšana pār okeāniem un kosmosu ir mūsu varas pamats.
Labākais veids, kā sakaut ienaidnieka floti, ir novērst tās izveidi.
Veids, kā briti panāca, ka neviena Eiropas lielvara nevarēja izveidot floti, bija tāds, ka eiropieši cīnījās cits pret citu.
Es ieteiktu tādu politiku, kādu Ronalds Reigans īstenoja Irānā un Irākā.
Viņš atbalstīja abas kara puses, lai tās cīnītos viena pret otru, nevis pret mums.
Tas bija ciniski, tas nebija morāli attaisnojams, bet tas darbojās.
Un tieši par to ir runa: ASV nav spējīgas okupēt visu Eirāziju.
Tiklīdz mūsu zābaki pieskarsies zemei, mēs būsim demogrāfiski mazākumā.
Mēs varam sagraut armiju, bet mēs neesam tādā stāvoklī, lai okupētu Irāku.
Pati ideja par 130 000 ASV karavīru okupāciju valstī ar 25 miljoniem iedzīvotāju...
Policistu skaita attiecība pret Ņujorkas iedzīvotāju skaitu ir lielāka nekā ASV karavīru
skaita attiecība pret Irākas iedzīvotāju skaitu.
Tātad mēs nevaram visur militāri iejaukties, bet mēs varam, pirmkārt, atbalstīt lielvalstis, kas cīnās viena pret otru, lai
tās varētu koncentrēties uz sevi - atbalstīt tās politiski, finansiāli, militāri,
piegādājot ieročus un nosūtot ASV padomniekus.
Izņēmuma gadījumos, kā tas bija Japānā, Vjetnamā, Irākā un Afganistānā, iejaukties ar
preventīviem triecieniem (sabojājošiem uzbrukumiem).
Preventīvo triecienu taktikas mērķis nav sakaut ienaidnieku, bet gan izvest ienaidnieku no līdzsvara.
To mēs centāmies darīt visos karos, piemēram, Afganistānā, kur mēs izslēdzām Al Qaida no līdzsvara.
Problēma, kas mums ir radusies, kopš mēs bijām tik jauni un stulbi, ir tā, ka tā vietā, lai
teiktu, ka ienaidnieks ir izvests no līdzsvara:
Mēs esam paveikuši labu darbu, tagad dosimies mājās, sakām mēs:
Cilvēks, tas bija viegli, veidosim šeit vēl vienu demokrātiju.
Tas bija brīdis, kad mūs pārsteidza mūsu prāta vājums.
Tāpēc atbilde ir, ka ASV nevar militāri iejaukties visur Eirāzijā.
Jums ir jāiejaucas selektīvi un pēc iespējas retāk.
Mums militārā iejaukšanās ir īpašs gadījums, pēdējais līdzeklis.
Mēs nevaram nosūtīt ASV karaspēku kā pirmo soli.
Bet, ja mēs nosūtīsim ASV karaspēku, tad - un to mēs jau esam skaidri sapratuši no pieredzes,
iejaukšanās ir jāierobežo un nedrīkst sasniegt gigantiskus apmērus.
Cerams, ka šoreiz esam to sapratuši, jo parasti bērniem ir nepieciešams laiks, lai mācītos klasē.
Bet jums ir pilnīga taisnība, mēs kā impērija to nevaram darīt (iejaukties visur).
Briti tolaik neokupēja Indiju, viņi vienkārši ieņēma atsevišķas Indijas valstis un lika tām cīnīties savā starpā.
Briti Indijas armijā iecēla britu virsniekus.
Arī senie romieši nesūtīja karaspēku uz attāliem reģioniem ārpus Romas impērijas, bet gan izvietoja tur proromāņus karaļus.
Šie karaļi Romas impērijas vārdā valdīja citās valstīs un bija atbildīgi par proromiešu miera uzturēšanu impērijas robežās.
Tā tas bija, piemēram, Partiešu impērijas gadījumā.
Tāpēc impērijas, kas cenšas valdīt tieši okupētajās teritorijās, cieš neveiksmi, kā tas
bija, piemēram, nacistu impērijas gadījumā.
Jo nevienam nav pietiekami daudz varas, lai valdītu tieši.
Jums tas ir jādara gudri.
Tomēr tā nav mūsu problēma.
Tas faktiski nozīmē, ka mēs esam impērija kā tāda.
Taču mums nevajadzētu domāt, ka varam atslābināties, doties mājās un pārstāt par kaut ko uztraukties.
Mēs esam tikai grāmatas trešajā nodaļā.
Nākamais jautājums no auditorijas:
Vai es pareizi sapratu, ka Eiropas valūta eiro neizdzīvos...?
Džordžs Frīdmens: Jautājums, kas tagad ir uz galda krieviem, ir, vai jūs vēlaties, lai Ukraina būtu buferzona starp Krieviju un
Rietumiem, kas vismaz paliks neitrāla, vai arī Rietumi iestumtos Ukrainā tik tālu, ka Rietumi (NATO) būs tikai 100 kilometru
attālumā no Staļingradas un 500 kilometru attālumā no Maskavas?
Krievijai Ukrainas statuss ir eksistenciāls jautājums.
Un krievi nevar vienkārši aiziet un atlaist šo jautājumu.
ASV uzskata, ka, ja Krievija turpinās turēties pie Ukrainas, mēs apturēsim Krieviju.
Par to tika veikti pasākumi, par kuru vainīgo tika iecelts ģenerālis Hodžess.
Runa ir par karaspēka izvietošanu Rumānijā, Bulgārijā, Polijā un Baltijas valstīs - Intermarium, teritorijā
starp Melno un Baltijas jūru, kas bija Pilsudska sapnis.
Šāds risinājums ir vēlamais ASV.
Un mums nav atbildes uz šo jautājumu:
Ko šajā situācijā darīs Vācija?
Patiesais nezināmais mainīgais lielums Eiropā ir vācieši, ja ASV izveidos šo drošības jostu nevis Ukrainā, bet
gan uz Rietumiem, un krievu ietekme Ukrainā samazināsies.
Mēs nezinām, kāda būs Vācijas nostāja.
Vācija ir ļoti savdabīgā situācijā.
Bijušais Vācijas kanclers Gerhards Šrēders ir Gazprom padomes loceklis.
Vāciešiem ir ļoti sarežģītas attiecības ar krieviem.
Taču viņi paši nezina, ko darīt.
Viņiem ir jāeksportē savas preces, krievi var tās no viņiem atņemt.
No otras puses, viņi zaudē brīvās tirdzniecības zonu, kas viņiem ir nepieciešama citu objektu būvniecībai.
ASV visvairāk baidās, ka Vācijas kapitāls un vācu tehnoloģijas tiks apvienotas ar Krievijas
izejvielu resursiem un Krievijas darbaspēku,
veido unikālu kombināciju, ko ASV jau gadsimtu cenšas novērst.
Kā šo Vācijas un Krievijas kombināciju var novērst?
ASV ir gatavas likt kārtis uz galda: tā ir līnija starp Baltijas jūru un Melno jūru.
Krievijai kārtis vienmēr ir bijušas uz galda.
Viņiem ir svarīgi, lai Ukraina kļūtu par neitrālu, nevis prorietumniecisku valsti.
Baltkrievija ir cits jautājums.
Ikviens, kurš man var atbildēt uz jautājumu, ko šajā situācijā darīs vācieši, var arī pateikt, kāda būs nākamo 20 gadu vēsture.
Taču diemžēl vāciešiem šis lēmums ir jāpieņem atkal un atkal.
Un tā ir Vācijas mūžīgā problēma.
Vācija ir ekonomiski ārkārtīgi spēcīga, bet vienlaikus ģeopolitiski ļoti trausla.
Un viņi nekad nezina, kā un kur viņi var pārdot savu eksportu.
Kopš 1871. gada tas vienmēr ir bijis Vācijas jautājums. Un Eiropas jautājums.
Padomājiet par Vācijas jautājumu, kas tagad atkal aktualizējas.
Tas ir nākamais jautājums, kas mums būtu jāuzdod, bet mēs to nedarām, jo nezinām, ko darīs vācieši.