Stratfor-tale: "100 år med amerikanske angrep på det tysk-russiske vennskapet"
Chicago Council on Global Affairs. 4. februar 2015, Chicago, USA
Jeg heter Nick Brand og er direktør for fellesprogrammer ved The Chicago Council on Global Affairs.
Takk for at dere kom.
Jeg vil benytte anledningen til å ønske George Friedman velkommen hit til Chicago Council.
Jeg tror det er første gang han er her. Takk for at du er her.
George Friedman: Ingen steder kan forbli fredelige på lang sikt.
Ikke engang USA, jeg mener, vi (USA) er alltid ledsaget (eller berørt) av kriger.
Jeg tror ikke Europa vil vende tilbake til de store krigene, men det vil vende tilbake til en menneskelig normalitet:
Den vil ha sine kriger, sine fredstider og den vil miste sine liv.
Det kommer ikke til å bli 100 millioner døde som i forrige krig, men ideen om europeisk valgfrihet tror jeg vil bidra til dette.
Det kommer til å bli konflikter i Europa, det har allerede vært konflikter i Jugoslavia og nå også i Ukraina.
Europas forhold til USA - vi har ikke noe forhold til Europa.
Vi har forbindelser med Romania, med Frankrike, men det finnes ikke noe Europa som USA har forbindelser med.
Spørsmål fra salen: Er islamistisk ekstremisme den største trusselen mot USA, og vil
den avta eller vil den fortsette å eksistere?
George Friedman: Han er et problem for USA, men ikke en eksistensiell trussel.
Vi må håndtere dette på en hensiktsmessig måte. Vi har andre utenrikspolitiske interesser.
Hovedinteressen i amerikansk utenrikspolitikk i forrige århundre, under første og andre verdenskrig og under den kalde
krigen, var forholdet mellom Tyskland og Russland, fordi de sammen er den eneste makten som kan true oss.
Vi var først og fremst opptatt av å sikre at dette ikke skjedde.
Hvis du er ukrainer, vil du se etter hvem som er den eneste som kan hjelpe deg, og det er USA.
I forrige uke, eller for rundt ti dager siden, besøkte øverstkommanderende for de amerikanske
bakkestyrkene i Europa, general Ben Hodges, Ukraina.
Der kunngjorde han at de amerikanske militærrådgiverne snart ville ankomme Ukraina offisielt.
Han delte faktisk ut medaljene til de ukrainske soldatene der, selv om USAs militære
protokoll forbyr utdeling av medaljer til utlendinger.
Men han gjorde dette fordi han ville vise at den ukrainske hæren er hans hær. Så dro han.
Og nå leverer USA våpen, artilleri og annet militært utstyr til de baltiske statene - de
baltiske statene, Romania, Polen og Bulgaria.
Det er et veldig interessant poeng.
I går kunngjorde USA at de har til hensikt å levere våpen til Ukraina.
Det har blitt benektet, men de gjør det, våpnene blir levert.
Og i alle disse handlingene opptrer USA utenfor NATO.
Dette skyldes at NATO-beslutninger må fattes enstemmig av alle NATO-medlemmene.
Poenget med det hele er at USA bygger en cordon sanitaire, et sikkerhetsbelte, rundt Russland.
Og det vet Russland. Russland tror at USA har til hensikt å bryte opp Den russiske føderasjonen.
Jeg tror ikke vi vil drepe dem, vi vil bare skade dem eller tilføre skade.
Uansett, nå er vi tilbake i det gamle spillet.
Og hvis du spør en polakk, en ungarer eller en rumener, så lever de i en helt annen verden enn tyskerne, og
tyskerne lever i en helt annen verden enn spanjolene.
Så det er uenighet i Europa.
Men jeg skal si dere nøyaktig hva ukrainerne vil gå inn for: De vil prøve å få USA inn i landet sitt.
USA kontrollerer alle verdenshavene ut fra sine grunnleggende interesser.
Ingen makt har noen gang gjort det.
Det er derfor vi invaderer folkene i denne verden, og de kan ikke gjøre noe med det.
Det er en veldig fin ting.
Å opprettholde kontrollen over verdenshavene og verdensrommet er grunnlaget for vår makt.
Den beste måten å bekjempe en fiendtlig flåte på er å forhindre at den blir bygget.
Måten britene gikk frem på for å sikre at ingen europeisk makt kunne bygge flåten, var at europeerne kjempet mot hverandre.
Den politikken jeg vil anbefale, er den Ronald Reagan førte i Iran og Irak.
Han støttet begge sider i krigen, slik at de kjempet mot hverandre og ikke mot oss.
Det var kynisk, det var ikke moralsk forsvarlig, men det fungerte.
Og det er nettopp det som er poenget: USA er ikke i stand til å okkupere hele Eurasia.
I det øyeblikket våre støvler berører bakken der, er vi demografisk sett i mindretall.
Vi kan knuse en hær, men vi er ikke i posisjon til å okkupere Irak.
Bare tanken på at 130 000 amerikanske soldater skal okkupere et land med 25 millioner innbyggere...
Forholdet mellom antall politifolk og innbyggertallet i New York er større enn forholdet mellom
amerikanske soldater og den irakiske befolkningen.
Vi er altså ikke i stand til å gripe inn militært overalt, men vi er i stand til for det første å støtte de maktene som kjemper mot
hverandre, slik at de kan konsentrere seg om seg selv - å støtte dem: politisk, økonomisk, militært,
ved å levere våpen og sende ut amerikanske rådgivere.
Og i unntakstilfeller, som i Japan, Vietnam, Irak og Afghanistan, kan vi gripe inn med forebyggende angrep (ødeleggende angrep).
Taktikken med forebyggende angrep har ikke til hensikt å beseire fienden, men snarere å bringe fienden ut av balanse.
Det har vi forsøkt å gjøre i alle kriger, for eksempel i Afghanistan, der vi fikk al-Qaida ut av balanse.
Problemet vi har hatt siden vi var så unge og dumme, er at i stedet for å si at fienden er ute av balanse:
Vi har gjort en god jobb, la oss dra hjem nå, sier vi:
Det var lett, la oss bygge et nytt demokrati her.
Det var da vi ble slått av hvor svake sinnene våre var.
Derfor er svaret at USA ikke kan intervenere militært overalt i Eurasia.
Du må gripe inn selektivt og så sjelden som mulig.
For oss er militær intervensjon et spesialtilfelle, den siste utveien.
Vi kan ikke sende ut amerikanske tropper som et første skritt.
Men hvis vi sender amerikanske tropper, og det har vi allerede forstått av erfaring,
inngripen må være begrenset og ikke anta gigantiske proporsjoner.
Forhåpentligvis har vi forstått det for denne gangen, for det tar vanligvis litt tid for barn å lære i klassen.
Men du har helt rett i at vi som imperium ikke kan gjøre det (gripe inn overalt).
Britene okkuperte ikke India på den tiden, de tok ganske enkelt de enkelte delstatene i
India og fikk dem til å bekjempe hverandre.
Britene innsatte britiske offiserer i den indiske hæren.
De gamle romerne sendte heller ikke tropper til avsidesliggende områder utenfor Romerriket,
men utplasserte i stedet pro-romerske konger der.
Disse kongene regjerte for Romerriket i andre land, og de var ansvarlige for å opprettholde
den romerske freden innenfor rikets grenser.
Dette var for eksempel tilfellet med det parthiske riket.
Imperier som forsøker å herske direkte i okkuperte områder, mislykkes, slik tilfellet var med nazi-imperiet, for eksempel.
Fordi ingen har nok makt til å styre direkte.
Du må være smart.
Men det er ikke vårt problem.
Det betyr faktisk at vi er et imperium i seg selv.
Men vi må ikke tro at vi kan slappe av, gå hjem og slutte å bekymre oss for noe som helst.
Vi er bare i tredje kapittel av boken.
Neste spørsmål fra publikum:
Har jeg forstått deg rett i at den europeiske valutaen, euroen, ikke vil overleve ...?
George Friedman: Spørsmålet som ligger på bordet for russerne nå, er om dere vil at Ukraina skal være en buffersone mellom Russland
og Vesten som i det minste skal forbli nøytral - eller om Vesten vil presse så langt inn i Ukraina at Vesten (NATO) bare vil
være 100 kilometer fra Stalingrad og 500 kilometer fra Moskva?
For Russland er Ukrainas status et eksistensielt spørsmål.
Og russerne kan ikke bare gi slipp på denne saken.
For USAs del vil vi stoppe Russland hvis landet fortsetter å klamre seg til Ukraina.
For dette ble det iverksatt tiltak som general Hodges ble utpekt til å få skylden for.
Det handler om utplassering av tropper i Romania, Bulgaria, Polen og de baltiske statene - Intermarium, området
mellom Svartehavet og Østersjøen, som var Pilsudskis drøm.
Dette er den foretrukne løsningen for USA.
Og det vi ikke har noe svar på, er spørsmålet:
Hva vil Tyskland gjøre i denne situasjonen?
Den virkelige ukjente variabelen i Europa er tyskerne, hvis USA bygger dette sikkerhetsbeltet, ikke i Ukraina,
men mot vest, og russernes innflytelse i Ukraina vil avta.
Vi vet ikke hva den tyske holdningen vil være.
Tyskland er i en helt spesiell situasjon.
Den tidligere tyske forbundskansleren Gerhard Schröder sitter i Gazproms representantskap.
Tyskerne har et svært komplisert forhold til russerne.
Men de vet ikke hva de skal gjøre selv.
De må eksportere varene sine, russerne kan ta dem fra dem.
På den annen side mister de frihandelssonen, som de trenger for å bygge andre ting.
USAs største frykt er at tysk kapital og tysk teknologi skal kombineres med russiske råvareressurser og russisk arbeidskraft,
til en unik kombinasjon som USA har forsøkt å forhindre i et århundre.
Så hvordan kan denne tysk-russiske kombinasjonen forhindres?
USA er klar til å legge kortene på bordet: Det er linjen mellom Østersjøen og Svartehavet.
Kortene har alltid ligget på bordet for Russland.
For dem er det avgjørende at Ukraina blir et nøytralt land, ikke et pro-vestlig land.
Hviterussland er en annen sak.
Vel, den som kan gi meg et svar på hva tyskerne vil gjøre i denne situasjonen, kan også fortelle meg
hvordan de neste 20 årene av historien vil se ut.
Men dessverre må tyskerne ta denne beslutningen igjen og igjen.
Og det er Tysklands evige problem.
Tyskland er enormt mektig økonomisk, men samtidig svært skjørt geopolitisk.
Og de vet aldri hvordan og hvor de kan selge eksporten sin.
Siden 1871 har dette alltid vært det tyske spørsmålet. Og spørsmålet om Europa.
Tenk på det tyske spørsmålet, som nå kommer opp igjen.
Det er det neste spørsmålet vi må stille - men det gjør vi ikke, for vi vet ikke hva tyskerne vil gjøre.