Стратфор говор: "100 година америчких напада на немачко-руско пријатељство"
Чикашки савет за глобалне послове. 4. фебруар 2015, Чикаго, САД
Моје име је Ник Бранд и ја сам директор за заједничке програме у Чикашкој скупштини за глобалне послове.
Хвала вам што сте дошли.
Желео бих да искористим ову прилику да поздравим Џорџа Фридмана овде у Чикагоском савету.
Мислим да је ово његов први пут овде, хвала вам што сте нам се придружили.
Џорџ Фридман: Ниједно место не може заувек остати мирно.
Чак ни САД, мислим, ми (САД) смо непрестано праћени (или погођени) ратовима.
Сумњам да се Европа неће вратити великим ратовима, али ће се вратити нормалним људским условима:
Имаће своје ратове, своја времена мира и изгубиће своје животе.
Неће бити 100 милиона смртних случајева као у последњем рату, али идеја о европском изузетништву ће, мислим, допринети томе.
У Европи ће бити сукоба; већ је било сукоба у Југославији, а сада и у Украјини.
Односи Европе са Сједињеним Државама – ми немамо односе са Европом.
Имамо односе са Румунијом, са Француском, али не постоји Европа са којом САД имају односе.
Питање из публике: Да ли је исламистички екстремизам главна претња за Сједињене Државе и
да ли ће нестати или ће наставити да постоји?
Џорџ Фридман: Он је проблем за Сједињене Државе, али не и егзистенцијална претња.
Ово мора бити адекватно решено. Имамо и друге спољнополитичке интересе.
Главни фокус спољне политике САД током прошлог века, у Првом и Другом светском рату и током Хладног рата,
био је однос између Немачке и Русије, јер су заједно једина сила која нам може претити.
Наша главна брига је била да се то не догоди.
Ако сте Украјинац, тражићете јединог који вам може помоћи, а то су Сједињене Државе.
Прошле недеље, или пре око десет дана, врховни командант америчких копнених снага у
Европи, генерал Бен Хоџис, посетио је Украјину.
Он је тамо објавио да ће амерички војни саветници ускоро званично стићи у Украјину.
Он је тамо заправо уручио медаље украјинским борцима, иако амерички војни протокол
забрањује додељивање медаља страним држављанима.
Али је то учинио зато што је хтео да покаже да је украјинска војска његова војска. Онда је отишао.
А сада Сједињене Државе испоручују оружје, артиљерију и другу војну опрему балтичким државама –
балтичким државама, Румунији, Пољској и Бугарској.
То је веома занимљива тачка.
Јуче су Сједињене Државе саопштиле да планирају да испоруче оружје Украјини.
То је одбијено, али они то раде, оружје се испоручује.
И у свим овим акцијама САД делују ван НАТО-а.
То је зато што одлуке НАТО-а морају бити донете једногласно од стране свих чланица НАТО-а.
Поента целе ствари је да САД успостављају санитарни кордон, појас безбедности, око Русије.
И Русија то зна. Русија верује да САД намеравају да униште Руску Федерацију.
Мислим да их не желимо убити, већ само мало повредити или им нанети неку штету.
У сваком случају, сада смо се вратили старој игри.
А ако питате Пољака, Мађарина или Румуна, они живе у потпуно другачијем свету од Немаца, а
Немци живе у потпуно другачијем свету од Шпанаца.
Дакле, у Европи постоји неслагање.
Али ћу вам рећи тачно шта ће Украјинци више волети: покушаће да доведу САД у своју земљу.
Сједињене Државе, из свог основног интереса, контролишу све океане света.
Ниједна сила то никада није учинила.
Из тог разлога освајамо нације света и они не могу ништа да учине по том питању.
То је веома лепа ствар.
Одржавање контроле над океанима и у свемиру је основа наше моћи.
Најбољи начин да се порази непријатељска флота је да се спречи њено изградње.
Начин на који су Британци осигурали да ниједна европска сила не може изградити флоту био
је да натерају Европљане да се међусобно боре.
Политика коју бих препоручио је она коју је Роналд Реган применио у Ирану и Ираку.
Он је подржавао обе стране у рату, како би се оне међусобно бориле, а не против нас.
Било је цинично, било је морално осуђујуће, али је успело.
И у томе је поента: Сједињене Државе нису у позицији да окупирају целу Евразију.
У тренутку када наше чизме тамо додирну земљу, демографски смо надјачани.
Можемо победити војску, али нисмо у позицији да окупирамо Ирак.
Сама помисао да 130.000 америчких војника окупира земљу са 25 милиона људи...
Однос полицајаца према становницима у Њујорку је већи него што је био однос америчких војника према ирачком становништву.
Дакле, нисмо у позицији да војно интервенишемо свуда, али смо, пре свега, у позицији да подржимо снаге које се међусобно боре,
како би се могле усредсредити на себе – да их подржимо политички, финансијски и војно,
снабдевајући их оружјем и шаљући америчке саветнике.
А у изузетним случајевима, као што смо учинили у Јапану, не, у Вијетнаму, Ираку и
Авганистану, интервенисати са разорним нападима.
Тактика превентивних удара није намењена да порази непријатеља, већ да га дестабилизује.
Покушали смо то у сваком рату, као што је у Авганистану, где смо избацили Ал Каиду из равнотеже.
Проблем који имамо, пошто смо тако млади и глупи, јесте што избацујемо непријатеље из равнотеже уместо да кажемо:
Добро смо обавили посао, хајде да сада идемо кући, рецимо:
Мајко моја, било је тако лако. Хајде и овде да изградимо демократију.
То је био тренутак наше менталне слабости која нас је надвладала.
Стога је одговор да САД не могу војно интервенисати свуда у Еуразији.
Интервенција мора бити селективна и што ређе могуће.
Војна интервенција је за нас посебан случај, последње средство.
Не можемо послати америчке трупе као први корак.
Али ако пошаљемо америчке трупе, онда, као што смо већ јасно схватили из искуства,
Интервенција мора бити ограничена и не сме достићи огромне размере.
Надам се да смо овог пута разумели, јер обично деци треба времена да науче на часу.
Али си апсолутно у праву, ми као царство то не можемо да урадимо (да интервенишемо свуда).
Британци у то време нису окупирали Индију; они су једноставно преузели појединачне
државе Индије и пустили их да се међусобно боре.
Британци су поставили британске официре у индијску војску.
Стари Римљани нису слали трупе у удаљене регионе ван Римског царства, већ су тамо постављали проримске краљеве.
Ови краљеви су владали у другим земљама у име Римског царства и били су одговорни за
одржавање проримског мира на границама царства.
То је био случај, на пример, са Партским царством.
Дакле, царства која покушавају да директно владају окупираним територијама не успевају, као што
је био случај са нацистичком империјом, на пример.
Јер нико нема довољно моћи да влада директно.
Мораш бити паметан у томе.
У сваком случају, то није наш проблем.
То заправо значи да смо ми као такви царство.
Међутим, не бисмо смели да мислимо да можемо да се опустимо, да одемо кући и да престанемо да бринемо о било чему.
Ми смо тек око три поглавља у књизи.
Следеће питање из публике:
Да ли сам те исправно разумео да европска валута, евро, неће опстати...?
Џорџ Фридман: Питање које је сада на столу за Русе јесте да ли желе да Украјина буде зона пуфера између Русије и Запада која ће
барем остати неутрална – или ће Запад напредовати толико далеко у Украјину да ће Запад (НАТО) бити
удаљен само 100 км од Стаљинграда и 500 км од Москве?
За Русију је статус Украјине егзистенцијално питање.
И Руси не могу једноставно да се повуку и да се одрекну овог питања.
За Сједињене Државе, ако Русија настави да се меша у Украјину, ми ћемо зауставити Русију.
Предузете су мере у ту сврху, а генерал Ходџис је именован да буде крив за то.
Ради се о претходном распоређивању трупа у Румунији, Бугарској, Пољској и балтичким државама – Интермаријуму, територији
између Црног и Балтичког мора, о којој је Пилсудски сањао.
Ово је преферирано решење за САД.
А ствар за коју немамо одговор јесте питање:
Шта ће Немачка учинити у овој ситуацији?
Прави непознати фактор у Европи су Немци. Ако САД изграде овај појас безбедности, не у Украјини,
већ на западу, руски утицај у Украјини ће ослабити.
Не знамо какав ће бити немачки став.
Немачка се налази у веома необичној ситуацији.
Бивши немачки канцелар Герхард Шредер је у надзорном одбору Газпрома.
Немци имају веома сложен однос према Русима.
Али они сами не знају шта да раде.
Они треба да извозе своју робу, а Руси је могу купити.
С друге стране, они губе зону слободне трговине, која им је потребна за изградњу других ствари.
Главна брига Сједињених Држава је да ће се немачки капитал и немачке технологије
комбиновати са руским ресурсима сировина и руском радом,
комбинују се да формирају јединствену комбинацију коју САД покушавају да спрече већ један век.
Па како можемо спречити да се ова немачко-руска комбинација догоди?
САД су спремне да открију своје карте на столу: то је линија између балтичких држава и Црног мора.
Са руске стране, карте су увек биле на столу.
За њих је пресудно да Украјина постане неутрална земља, а не прозападна.
Белорусија је овде друга ствар.
Па, свако ко може да ми одговори на то питање, шта ће Немци учинити у овој ситуацији, може ми рећи и
како ће изгледати следећих двадесет година историје.
Али, нажалост, Немци морају изнова и изнова да доносе ову одлуку.
И то је вечито питање Немачке.
Немачка је економски изузетно моћна, али истовремено веома крхка у геополитичком смислу.
И они никада не знају како и где могу да продају свој извоз.
Од 1871. године, ово је увек било немачко питање. И питање за Европу.
Размотрите немачко питање, које се сада поново поставља.
То је следеће питање које треба да поставимо – али то не радимо јер не знамо шта ће Немци учинити.