О, вижте това. Тези вкусни рула. Хрупкаво, мххх. И там Mmmmmarmelade.
А тази чиния (фино декорирана) е чудесна, кара устата ти да се олюлява... упс, какво е това?!
(дете) Яйчен ликьор!
Говорител: Предпочитам да ям яйце за закуска - или така, или така, или така, или... (прочиства гърлото).
Може би е по-добре да е така. Хляб, яйца, бира, сирене, колбаси, зеленчукова разядка за веганите - всичко това е част от доброто хранене.
Купуваме го в супермаркета като нещо обичайно. Но ние почти не знаем откъде идва тази храна, кой я произвежда и какво е свързано с нея.
По принцип всичко това се дължи на селското стопанство, което по този начин представлява стълб на обществото.
Както е казал крал Фридрих II: "Земеделието
е първото от всички изкуства, без него не би имало търговци, поети или философи.
Само онова, което земята произвежда, е истинско богатство."
Нали не смятате, че професията на фермера е престижна и благородна и всички я ценят високо?
И че стопанствата, в които се произвеждат ценни храни, поддържа се културният пейзаж и се създават ценности, могат да съществуват устойчиво?
Но все повече фермери се отказват от работата си.
Младите хора вече не искат да работят в селското стопанство.
Какви са причините за това?
Кой се интересува от това състояние на нещата, което има последици за обществото като цяло?
Kla.tv вече съобщи за скрита/хибридна война, при която стабилни структури се разрушават умишлено в полза на отделни лица.
Този документален филм ще ви запознае с тези връзки и с област, която
засяга всички нас повече, отколкото предполагаме.
След обединението на Германия селското стопанство драстично губи ролята си в снабдяването на населението с храна.
Поради нерентабилност в самата Германия се отглеждат все по-малко храни, като например картофи.
На практика това означава, че днес около 70% от храните се внасят в Германия.
По данни на Федералната статистическа служба делът на внесените храни на растителна основа през 2015 г. е бил около 81% в сравнение със 73% през 2008 г.
Това ясно показва колко зависима е станала Германия по отношение на изхранването на своето население.
Но как се случва това?
Все повече закони, правила и разпоредби затрудняват фермерите в Германия да оцеляват със своите стопанства и семейства чрез производството на храни.
На практика, например, Законът за възобновяемите енергийни източници (EEG) води до незаконно присвояване на ценни земеделски земи.
Земеделските стопани я отдават под наем или я използват за вятърни турбини, фотоволтаични системи или инсталации за биогаз.
Целенасоченото насърчаване на производството на енергия означава, че тази обработваема земя вече не е на разположение за отглеждане на храна.
Това означава, че днес енергийната царевица струва повече от т.нар. хлебна пшеница, а течният оборски тор - повече от млякото, тъй като тези ценни материали се превръщат в електроенергия в инсталациите за биогаз.
Тези разпоредби и закони оскъпяват работата в Германия.
Затова по-евтините вносни продукти изглеждат привлекателни.
Споразумението за свободна търговия между ЕС и общия южноамерикански пазар (Меркосур) стартира през юни 2019 г.
Той отваря европейския пазар, наред с другото, за генетично модифицирана соя от Южна Америка.
Вече се внасят почти 70 килограма соя на гражданин на ЕС всяка година за производството на храни за животни.
Соята е много богат на протеини фураж за животни и се предлага много евтино въпреки голямото разстояние.
Според бразилския експерт по земеделие Лариса Бомбарди в Европа са разрешени остатъци от глифозат в размер на максимум 0,05 mg на килограм соя.
В Бразилия той е 10 mg на килограм - 200 пъти повече.
Глифозатът е средство за унищожаване на плевели и е доказано, че е канцерогенен.
Ако лимитът на глифозат за вносната соя бъде намален до нивото, разрешено в питейната вода, няма да бъде позволено да се внася повече соя.
Това би направило целесъобразно отглеждането на лупина, грах и полски фасул като местни фуражни култури в Европа в полза на фермерите, околната среда и потребителите.
Не само на полето земеделските стопани се сблъскват със значителни пречки, тъй като много млекопроизводители също са подложени на натиск поради твърде ниската цена на млякото.
Ако не искат да се откажат, те трябва да се разширят и модернизират.
Например един земеделски производител инвестира половин милион или повече в нова, по-голяма плевня.
Въпреки това той губи.
28-36 цента на литър мляко е твърде малко, за да се покрият разходите, а
за изплащане на банковия заем не може да става и дума.
Ето защо около половината от всички германски млечни ферми прекратяват дейността си на всеки десет години,
както обяснява Торстен Хемме, директор на известния Изследователски институт за млечно животновъдство. IFCN казва.
За да не ги сполети същата съдба, останалите ферми стават все по-големи и произвеждат все повече мляко.
Големите млекопреработвателни предприятия могат да оказват натиск върху "разбунтувалите се фермери", тъй като въпреки по-малкия брой ферми на пазара има твърде много мляко.
Няколко големи корпорации се насочват към "бялото злато", млякото.
Те не искат стотици хиляди земеделски стопани в цяла Европа да печелят от това.
Бившият председател на Европейския млечен борд (организация, обединяваща европейските млекопроизводители) и фермер Ромуалд Шабер пише много добре за това в книгата си "Blutmilch" (Кърваво мляко):
"Само когато млякото е в ръцете на малцина влиятелни хора, то намира своята висока цена."
Следващият контекст показва докъде е стигнал този процес:
Тъй като пазарът на мляко става все по-глобализиран, големите европейски млекопреработвателни предприятия също се конкурират на международно ниво за желания пазар на мляко на прах*.
Фермерите в Европа са принудени да произвеждат все повече мляко на все по-ниски цени.
Излишъкът от мляко се изсушава и изнася за развиващите се страни под формата на сухо мляко от големите млекопреработвателни предприятия
толкова евтино, че местните фермери не могат да се справят с цените на млякото.
В крайна сметка само няколко големи корпорации печелят пари от този глобализиран пазар на сухо мляко.
Въпреки това поминъкът и суверенитетът на фермерите в страните вносителки и износителки са унищожени.
Икономическият натиск обаче не е единственото нещо, с което трябва да се справят фермерите и техните семейства.
Карина Конрад е земеделски инженер и заместник-председател на Комисията по прехрана и земеделие в Бундестага.
Тя казва: "Днес фермерът е човек с много таланти."
Уменията му включват химически и физични познания за функционирането на почвата и животните и претворяването им
в практиката на отглеждането на растения и развъждането на животни, както и сложна документация и управление на офиса.
Данъчното облагане и бизнес администрацията са не по-малко важни от социалните медии и маркетинга. Контрольор, мениджър, началник [...] фермерът е всичко това в едно лице."
Въпреки целия си ум и неописуемо усърдие, на много места той е в тежко положение.
Много от тях страдат от прегаряне, а процентът на самоубийствата сред фермерите е много по-висок, отколкото сред останалото население.
Ето защо много земеделски стопани копнеят за по-лесен работен ден.
Цифровизацията на селското стопанство многократно е посочвана като спасител и решение на тези проблеми.
Например роботи поемат доенето, а дронове целенасочено прилагат торове и пестициди върху растенията.
Събраните данни, като например за здравето на животните, метеорологичните параметри или износването на машините, се съхраняват централно
и земеделският производител може да наблюдава и контролира оперативните си процеси чрез компютърна програма.
Най-известната програма от този тип се предлага на пазара от агрохимическата компания Bayer.
Това открива нови сфери на дейност с масовото събиране и анализ на данни от процеси.
Байер се надява да спечели милиарди евро от консултиране и оптимизиране на селскостопанските предприятия.
Според проучване на мрежата Inkota* обаче това съсредоточава властта в ръцете на големи корпорации, които събират данни, тъй като
те на практика определят какво да отглеждат земеделските стопани, какви машини или семена да използват.
Въпреки тези обещаващи възможности, подобни иновации трябва да бъдат отхвърлени, докато
служат на едностранни компании и увеличават зависимостта на земеделските производители.
Организацията на фермерите "Freie Bauern" от Германия обобщава това в своите искания:
"Под прикритието на опазването на околната среда индустрията не само се опитва да продаде цифровите приложения в селското стопанство, но и да ги представи като незаменими.
Ефективното използване на техническите нововъведения е нещо естествено за нас, но искаме да сме свободни да решаваме какво да използваме в нашите стопанства. "
Много земеделски стопанства в Германия вече са силно задлъжнели или прекратяват дейността си поради възрастта и стреса.
Все повече външни инвеститори се възползват от това и инвестират във ферми или купуват земеделска земя.
Въпреки че това е забранено от закона за неземеделски производители, все повече инвеститори се възползват от различни пропуски в закона.
През 2019 г. например дружество с активи на компанията за търговия на дребно ALDI придоби две големи компании в Саксония-Анхалт и Тюрингия.
За тях земеделската земя не се използва за производство на храна за техните клиенти, а като стабилна финансова инвестиция.
Общо над 34% от земята в Източна Германия понастоящем е собственост на тези непромишлени инвеститори.
Тъй като земята вече привлича повече заинтересовани страни, цените за покупка и наемане са се повишили средно 2,5 пъти през последните десет години.
Фермерите вече не могат да си позволят земята, но финансово силните инвеститори могат.
Въпреки това именно разнообразните регионални предприятия произвеждат висококачествена храна.
Те осигуряват висока добавена стойност в регионите и изхранват страната по време на криза.
Но като цяло възниква въпросът кой има полза от тези промени, ако не са самите земеделски производители.
В проучване от 2019 г. д-р Гуидо Нишвиц, изследовател от университета в Бремен, специализиран в областта на развитието на селските райони, установява, че в продължение
на десетилетия селскостопанската политика на ЕС е доминирана от членове на ЕП, които работят съвместно с компании за торове, производители на селскостопанска техника и банки.
Мрежа от политици, мениджъри на земеделски компании и представители на асоциации решава кои земеделски
производители колко пари да получат, как да работят и какво в крайна сметка да попадне в чиниите на потребителите.
Бившият бразилски министър на околната среда Жозе Луценбергер го формулира накратко още през 1995 г:
"По същество става дума за постепенно и систематично завладяване на селското стопанство
от големите химически и машиностроителни компании, хранително-вкусовата промишленост и банките.
Истинският фермер трябва да изчезне.
Това, което остава, е малко колелце в огромна машина, здраво интегрирано, без ни най-малка свобода на движение."
Това твърдение се удвоява от оценката на Ромуалд Шабер: " [ Фермерът]
е тревожен само защото е свободен, защото притежава земя, защото е независим.
За политиците и търговците на дребно с отстъпки, млекопреработвателните предприятия и земеделската промишленост би било по-приятно,
ако земеделските стопани работеха като индустриални работници, зависими, с ниски заплати и подлежащи на облагане."
Знаете ли колко голям е натискът върху фермерите?
А също и колко силно националното земеделие е вплетено в глобалните структури?
Програмата за скрита война отново става видима в нещата, които посочихме.
Срещу стабилните структури, които служат на човечеството, се води борба
и остава една система, в която всеки се грижи само за себе си - за
собствената си печалба.
Нека разберем, че положението на фермерите е отражение на обществото!
Ако те могат да бъдат свободни, обществото е свободно.
Ото фон Бисмарк го казва така:
"Ако не съществува селското стопанство, не може да съществува и държавата."
Така че съдбата на фермерите е и наша съдба.
Това показва как всички зависим един от друг.
Затова нека започнем оттук.
Саймън Рош, активист за граждански права от Южна Африка, съветва, че когато настъпи международната
криза, когато пазарите се сринат, търсенето на стоки престане да съществува и безработицата се разрасне,
тогава се нуждаем от регионални икономически цикли като изход,
където хората се познават и си имат доверие, живеят в
зависимост един от друг и в коректност един към друг.
Добър съвет, не само по време на криза.