Katsohan tuota. Nämä herkulliset sämpylät. Rapeaa, mhh. Ja siellä Mmmmmarmeladi.
Ja tämä lautanen (hienosti koristeltu) on ihana, se saa suupielet vellomaan... hups, mikä se on?!
(lapsi) Munalikööriä!
Puhuja: Ottaisin mieluummin kananmunan aamiaiseksi - tai näin - tai näin - tai ööh (puhdistaa kurkkua).
Ehkä se on parempi näin. Leipä, kananmunat, olut, juusto, makkara, vegaaneille vihanneslevite - kaikki tämä kuuluu hyvään ateriaan.
Ostamme sitä supermarketista itsestäänselvyytenä. Emme kuitenkaan juurikaan tiedä, mistä tämä ruoka tulee, kuka sen tuottaa ja mitä siihen liittyy.
Periaatteessa kaikki tämä on peräisin maataloudesta, joka on näin ollen yhteiskunnan peruspilari.
Kuningas Fredrik II sanoi: "Maatalous
on ensimmäinen kaikista taiteista, ilman sitä ei olisi kauppiaita, runoilijoita tai filosofeja.
Vain se, mitä maa tuottaa, on todellista rikkautta."
Eikö maanviljelijän ammatti olisi mielestäsi arvostettu ja jalo ammatti, jota kaikki arvostavat?
Ja että maatilat, joilla tuotetaan arvokasta ruokaa, ylläpidetään kulttuurimaisemaa ja luodaan arvoja, voivat olla olemassa kestävästi?
Yhä useammat maanviljelijät ovat kuitenkin luopumassa työstään.
Nuoret eivät enää halua työskennellä maataloudessa.
Mistä tämä johtuu?
Ketä kiinnostaa tämä tilanne, jolla on seurauksia koko yhteiskunnalle?
Kla.tv on jo raportoinut peittävästä/hybridisodankäynnistä, jossa vakaita rakenteita tuhotaan tarkoituksellisesti yksittäisten ihmisten hyväksi.
Tässä dokumenttielokuvassa tutustutaan näihin yhteyksiin ja alaan, joka
vaikuttaa meihin kaikkiin enemmän kuin ymmärrämmekään.
Saksan yhdistymisen jälkeen maatalous on menettänyt dramaattisesti asemaansa väestön elintarvikehuollossa.
Kannattamattomuuden vuoksi Saksassa viljellään yhä vähemmän elintarvikkeita, kuten perunoita.
Käytännössä tämä tarkoittaa, että noin 70 prosenttia elintarvikkeista tuodaan nykyään Saksaan.
Liittovaltion tilastokeskuksen mukaan kasvipohjaisten elintarvikkeiden tuontiosuus oli vuonna 2015 noin 81 prosenttia, kun se vuonna 2008 oli 73 prosenttia.
Tämä osoittaa selvästi, miten riippuvaiseksi Saksa on tullut väestönsä ruokkimisen suhteen.
Mutta miten tämä tapahtuu?
Yhä useammat lait, säännöt ja määräykset vaikeuttavat Saksan maanviljelijöiden selviytymistä maatiloillaan ja perheidensä kanssa elintarviketuotannon avulla.
Käytännössä esimerkiksi uusiutuvia energialähteitä koskeva laki (EEG) johtaa siihen, että arvokasta maatalousmaata käytetään väärin.
Viljelijät vuokraavat tai käyttävät sitä tuulivoimaloita, aurinkosähköjärjestelmiä tai biokaasulaitoksia varten.
Energiantuotannon kohdennettu edistäminen merkitsee sitä, että tätä peltoalaa ei ole enää käytettävissä ruoan viljelyyn.
Tämä tarkoittaa, että energiamaissin arvo on nykyään suurempi kuin niin sanotun leipävehnän ja lietelannan arvo suurempi kuin maidon, koska nämä arvokkaat materiaalit muunnetaan sähköksi biokaasulaitoksissa.
Nämä säännökset ja lait tekevät Saksassa työskentelystä kalliimpaa.
Siksi halvemmat tuontituotteet vaikuttavat houkuttelevilta.
EU:n ja Etelä-Amerikan yhteismarkkinoiden (Mercosur) välinen vapaakauppasopimus käynnistettiin kesäkuussa 2019.
Se avaa Euroopan markkinat muun muassa Etelä-Amerikasta peräisin olevalle muuntogeeniselle soijalle.
EU:n kansalaista kohden tuodaan jo nyt vuosittain lähes 70 kiloa soijaa eläinperäisten elintarvikkeiden tuotantoa varten.
Soija on erittäin proteiinipitoinen eläinrehu, ja sitä on saatavilla hyvin edullisesti pitkästä etäisyydestä huolimatta.
Brasilialaisen maatalousasiantuntijan Larissa Bombardin mukaan Euroopassa sallitaan soijassa enintään 0,05 mg glyfosaattijäämiä kilogrammaa kohti.
Brasiliassa se on 10 mg kilogrammaa kohti eli 200 kertaa enemmän.
Glyfosaatti on rikkaruohojen torjunta-aine, ja sen on osoitettu olevan syöpää aiheuttava.
Jos maahantuodun soijan glyfosaattiraja laskettaisiin juomavedessä sallitulle tasolle, soijaa ei saisi enää tuoda maahan.
Tämä tekisi myös kannattavaksi lupiinien, herneiden ja peltopapujen viljelyn kotoperäisinä rehukasveina Euroopassa, mikä hyödyttäisi viljelijöitä, ympäristöä ja kuluttajia.
Maanviljelijät eivät kohtaa huomattavia esteitä vain pelloilla, sillä monet maidontuottajat ovat myös paineen alla, koska maidon hinta on liian alhainen.
Jos ne eivät halua luovuttaa, niiden on laajennettava ja nykyaikaistettava toimintaansa.
Esimerkiksi maanviljelijä investoi puoli miljoonaa tai enemmän uuteen, suurempaan navettaan.
Hän kuitenkin häviää.
28-36 senttiä maitolitralta on liian vähän kustannusten kattamiseksi,
eikä pankkilainan takaisinmaksu tule kysymykseen.
Tämän vuoksi noin puolet kaikista saksalaisista maitotiloista lopettaa toimintansa kymmenen vuoden
välein, kuten maineikkaan maitotalouden tutkimuslaitoksen johtaja Torsten Hemme selittää. IFCN sanoo.
Välttääkseen saman kohtalon jäljelle jäävät tilat kasvavat yhä suuremmiksi ja tuottavat yhä enemmän maitoa.
Suuret meijerit voivat painostaa "kapinoivia viljelijöitä", sillä vaikka tiloja on vähemmän, markkinoilla on liikaa maitoa.
Kourallinen suuryrityksiä tavoittelee "valkoista kultaa", maitoa.
He eivät halua, että sadattuhannet maanviljelijät eri puolilla Eurooppaa saavat siitä rahaa.
Euroopan maidontuottajien kattojärjestön (European Milk Board) entinen puheenjohtaja ja maanviljelijä Romuald Schaber kirjoittaa tästä hyvin kirjassaan "Blutmilch" (Verimaito):
"Vain silloin, kun maito on muutamien vaikutusvaltaisten ihmisten käsissä, se saa korkean hintansa."
Seuraava asiayhteys osoittaa, miten pitkälle tämä on jo edennyt:
Maitomarkkinoiden globalisoituessa yhä enemmän myös suuret eurooppalaiset meijerit kilpailevat kansainvälisesti himoituista maitojauhemarkkinoista*.
Euroopan viljelijöiden on pakko tuottaa yhä enemmän maitoa yhä alhaisemmilla kustannuksilla.
Ylimääräinen maito kuivataan ja viedään kehitysmaihin maitojauheena niin halvalla, etteivät
paikalliset maanviljelijät pysy maidon hinnoissa mukana.
Loppujen lopuksi vain muutama suuryritys ansaitsee rahaa näillä globalisoituneilla maitojauhemarkkinoilla.
Tuonti- ja vientimaiden viljelijöiden toimeentulo ja itsemääräämisoikeus ovat kuitenkin tuhoutumassa.
Taloudelliset paineet eivät kuitenkaan ole ainoa asia, josta maanviljelijät ja heidän perheensä joutuvat selviytymään.
Carina Konrad on maatalousinsinööri ja liittopäivien elintarvike- ja maatalousvaliokunnan varapuheenjohtaja.
Hän sanoo: "Maanviljelijä on nykyään monilahjakkuus."
Hänen taitoihinsa kuuluu kemiallinen ja fysikaalinen tietämys maaperän ja eläinten toiminnasta ja tämän tietämyksen
muuntaminen kasvinviljely- ja eläinjalostuskäytännöiksi sekä pitkälle kehitetty dokumentointi ja toimistohallinto.
Verotus ja liikkeenjohto ovat yhtä tärkeitä kuin sosiaalinen media ja markkinointi. Valvoja, johtaja, päällikkö [...] maanviljelijä on kaikki nämä yhdessä henkilössä."
Kaikesta nokkeluudestaan ja sanomattomasta ahkeruudestaan huolimatta hän on monin paikoin pahassa pulassa.
Monet kärsivät työuupumuksesta, ja maanviljelijöiden itsemurhien määrä on paljon suurempi kuin muun väestön.
Monet maanviljelijät kaipaavatkin helpompaa työpäivää.
Maatalouden digitalisointi mainitaan toistuvasti näiden ongelmien pelastajana ja ratkaisuna.
Robotit ottavat esimerkiksi lypsämisen hoitaakseen, ja lennokit levittävät lannoitteita ja torjunta-aineita kasveille kohdennetusti.
Kerätyt tiedot, kuten eläinten terveydentila, sääparametrit tai koneiden kuluminen, tallennetaan keskitetysti,
ja viljelijä voi seurata ja ohjata toimintaprosessejaan tietokoneohjelman avulla.
Tunnetuinta tämäntyyppistä ohjelmaa markkinoi maatalouskemikaaliyhtiö Bayer.
Tämä avaa uusia liiketoiminta-alueita, kun prosessidataa voidaan kerätä ja analysoida massoittain.
Bayer toivoo saavansa miljardeja euroja neuvomalla ja optimoimalla maatalousyrityksiä.
Inkota*-verkoston tekemän tutkimuksen mukaan tämä kuitenkin keskittää vallan suurten, tietoja keräävien yritysten käsiin, sillä
ne määräävät tehokkaasti, mitä viljelijät kasvattavat, mitä koneita tai mitä siemeniä he käyttävät.
Näistä lupaavista mahdollisuuksista huolimatta tällaiset innovaatiot olisi hylättävä niin
kauan kuin ne palvelevat yksipuolisia yrityksiä ja lisäävät viljelijöiden riippuvuutta.
Saksalainen maanviljelijäjärjestö "Freie Bauern" tiivistää asian vaatimuksissaan:
"Ympäristönsuojelun varjolla teollisuus ei yritä vain myydä digitaalisia sovelluksia maataloudessa vaan esittää ne välttämättöminä.
Teknisten innovaatioiden tehokas hyödyntäminen on meille itsestäänselvyys, mutta haluamme päättää vapaasti, mitä käytämme tiloillamme. "
Monet maatilat Saksassa ovat jo nyt pahasti velkaantuneita tai lopettamassa toimintansa iän ja stressin vuoksi.
Yhä useammat ulkopuoliset sijoittajat käyttävät tätä hyväkseen ja sijoittavat maatiloihin tai ostavat maatalousmaata.
Vaikka tämä on laissa kielletty muilta kuin viljelijöiltä, yhä useammat sijoittajat käyttävät hyväkseen erilaisia lain porsaanreikiä.
Vuonna 2019 esimerkiksi vähittäiskaupan ALDI-yhtiön omaisuusyhtiö osti kaksi suurta yritystä Sachsen-Anhaltissa ja Thüringenissä.
Heille viljelysmaata ei käytetä elintarvikkeiden tuottamiseen alennusmyynneille, vaan vakaana taloudellisena sijoituksena.
Yhteensä yli 34 prosenttia Itä-Saksan maa-alueista on nyt näiden muiden kuin teollisuussijoittajien omistuksessa.
Koska maa-alueista on nyt enemmän kiinnostuneita osapuolia, osto- ja vuokrahinnat ovat nousseet keskimäärin 2,5-kertaisiksi viimeisten kymmenen vuoden aikana.
Maanviljelijöillä ei ole enää varaa maahan, mutta taloudellisesti vahvoilla sijoittajilla on.
Laadukkaita elintarvikkeita tuottavat kuitenkin juuri erilaiset alueelliset yritykset.
Ne varmistavat korkean lisäarvon alueilla ja ruokkivat maata kriisiaikoina.
Yleisesti ottaen herää kuitenkin kysymys, kuka hyötyy tästä kehityksestä, jos se ei ole maanviljelijät itse.
Bremenin yliopiston maaseudun kehittämiseen erikoistunut tutkija Guido Nischwitz havaitsi vuonna 2019 julkaistussa tutkimuksessaan, että EU:n maatalouspolitiikkaa
ovat vuosikymmenien ajan hallinneet Euroopan parlamentin jäsenet, jotka tekevät yhteistyötä lannoiteyritysten, maatalouskoneiden valmistajien ja pankkien kanssa.
Poliitikkojen, maatalousyritysten johtajien ja yhdistysten virkamiesten verkosto päättää, ketkä
viljelijät saavat kuinka paljon rahaa, miten heidän pitäisi työskennellä ja mitä lopulta päätyy kuluttajien lautasille.
Brasilian entinen ympäristöministeri Jose Lutzenberger esitti asian pähkinänkuoressa vuonna 1995:
"Kyse on pohjimmiltaan siitä, että suuret kemikaali- ja koneyritykset, elintarvikkeiden
jalostus- ja markkinointiteollisuus sekä pankit ottavat asteittain ja järjestelmällisesti haltuunsa maatalouden.
Todellisen maanviljelijän pitäisi kadota.
Jäljelle jää pieni hammasratas valtavassa koneistossa, tiukasti integroituneena, ilman pienintäkään liikkumavapautta."
Romuald Schaber on esittänyt seuraavan arvion: "[...] [ Maanviljelijä] on häiritsevä
vain siksi, että hän on vapaa, koska hän omistaa maata, koska hän on riippumaton.
Poliitikoille ja alennusmyynneille, meijereille ja maatalousteollisuudelle olisi miellyttävämpää, jos maanviljelijät
työskentelisivät teollisuustyöntekijöiden tavoin, riippuvaisina, matalista palkoista ja veronalaisina."
Tiesitkö, miten paljon paineita maanviljelijöihin kohdistuu?
Entä miten vahvasti kansallinen maatalous on kietoutunut globaaleihin rakenteisiin?
Salaisen sodankäynnin agenda tulee jälleen näkyviin niissä asioissa, jotka olemme tuoneet esiin.
Ihmiskuntaa palvelevia vakaita rakenteita vastaan taistellaan, ja
jäljelle jää järjestelmä, jossa jokainen huolehtii vain itsestään
- omasta voitostaan.
Ymmärtäkäämme maanviljelijöiden tilanne yhteiskunnan heijastuksena!
Jos he voivat olla vapaita, yhteiskunta on vapaa.
Otto von Bismarck ilmaisi asian näin:
"Jos maataloutta ei ole olemassa, ei voi olla olemassa myöskään valtiota."
Maanviljelijöiden kohtalo on siis myös meidän kohtalomme.
Tämä osoittaa, miten me kaikki olemme riippuvaisia toisistamme.
Aloitetaan siis tästä.
Simon Roche, eteläafrikkalainen kansalaisoikeusaktivisti, neuvoi, että kun kansainvälinen kriisi
tulee, kun markkinat romahtavat, tavaroiden kysyntää ei enää ole ja työttömyys rehottaa, tarvitsemme
ulospääsykeinoksi alueellisia taloudellisia syklejä, joissa
ihmiset tuntevat toisensa ja luottavat toisiinsa, elävät
riippuvaisina toisistaan ja ovat rehellisiä toisilleen.
Hyvä neuvo, ei vain kriisiaikoina.