Ó, nézzenek oda. Ezek a finom tekercsek. Ropogós, mhh. És ott Mmmmmarmelade.
És ez a tányér (finoman díszítve) csodálatos, a szánkat is megöntözi... hoppá, mi az?!
(gyermek) Tojáslikőr!
Beszélő: Én inkább tojást reggeliznék - vagy így - vagy így - vagy így - vagy ööö (megköszörüli a torkát).
Talán jobb is így. Kenyér, tojás, sör, sajt, kolbász, vegánoknak zöldségkrém - ez mind a jó étkezés része.
A szupermarketben magától értetődően megvesszük. De alig tudjuk, honnan származik ez az élelmiszer, ki állítja elő, és mi áll mögötte.
Alapvetően mindez a mezőgazdaságból származik, amely így a társadalom pillérét képezi.
Ahogy II. Frigyes király mondta: "A mezőgazdaság
az első minden művészet között, nélküle nem lennének kereskedők, költők és filozófusok.
Csak az az igazi gazdagság, amit a föld termel."
Nem gondolná, hogy a gazdálkodói szakma egy tekintélyes, nemes szakma, amit mindenki nagyra tart?
És hogy a gazdaságok, ahol értékes élelmiszereket termelnek, a kultúrtájat fenntartják és értékeket teremtenek, fenntarthatóan létezhetnek?
De egyre több gazda hagyja abba a munkát.
A fiatalok már nem akarnak a mezőgazdaságban dolgozni.
Mi ennek az oka?
Kit érdekel ez a helyzet, amely a társadalom egészére nézve következményekkel jár?
A Kla.tv már beszámolt a fedett/hibrid hadviselésről, amelyben stabil struktúrákat szándékosan rombolnak le az egyének érdekében.
Ez a dokumentumfilm betekintést nyújt ezekbe a kapcsolatokba és egy olyan területbe,
amely mindannyiunkat jobban érint, mint gondolnánk.
A német újraegyesítés óta a mezőgazdaság drámai módon elvesztette a lakosság élelmiszerrel való ellátásában betöltött szerepét.
A gazdaságtalanság miatt egyre kevesebb élelmiszert, például burgonyát termesztenek Németországban.
A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy ma az élelmiszerek mintegy 70 %-át importálják Németországba.
A Szövetségi Statisztikai Hivatal szerint az importált növényi eredetű élelmiszerek aránya 2015-ben 81% körül volt, szemben a 2008-as 73%-kal.
Ez világosan mutatja, hogy Németország mennyire függővé vált a lakosság élelmezése terén.
De hogyan történik ez?
Egyre több törvény, szabály és előírás nehezíti meg a németországi gazdák számára, hogy gazdaságukkal és családjukkal együtt az élelmiszertermelésen keresztül túléljenek.
A gyakorlatban például a megújuló energiaforrásokról szóló törvény (EEG) értékes termőföldek eltulajdonításához vezet.
A gazdák bérbe adják vagy használják szélturbinák, fotovoltaikus rendszerek vagy biogázüzemek számára.
Az energiatermelés célzott támogatása azt jelenti, hogy ez a szántóterület már nem áll rendelkezésre élelmiszertermelésre.
Ez azt jelenti, hogy ma az energiakukorica többet ér, mint az úgynevezett kenyérbúza, és a folyékony trágya többet ér, mint a tej, mivel ezeket az értékes anyagokat a biogázüzemekben villamos energiává alakítják.
Ezek a rendeletek és törvények megdrágítják a németországi munkavállalást.
Az olcsóbb importtermékek ezért vonzónak tűnnek.
Az EU és a dél-amerikai közös piac (Mercosur) között 2019 júniusában szabadkereskedelmi megállapodás jött létre.
Ez megnyitja az európai piacot többek között a Dél-Amerikából származó géntechnológiával módosított szója előtt.
Már most is évente csaknem 70 kilogramm szóját importálnak minden uniós polgárra vetítve állati eredetű élelmiszerek előállításához.
A szója nagyon fehérjében gazdag állati takarmány, és a nagy távolság ellenére nagyon olcsón elérhető.
Larissa Bombardi brazil mezőgazdasági szakértő szerint Európában a szója esetében legfeljebb 0,05 mg/kilogramm glifozát-maradékot engedélyeznek.
Brazíliában ez 10 mg kilogrammonként - 200-szor több.
A glifozát egy gyomirtószer, és bizonyítottan rákkeltő.
Ha az importált szójára vonatkozó glifozát-határértéket az ivóvízben megengedett szintre csökkentenék, nem lehetne több szóját importálni.
Ezáltal a csillagfürt, a borsó és a mezei bab mint őshonos takarmánynövények termesztése is megérné Európában, ami a gazdák, a környezet és a fogyasztók javát szolgálná.
Nemcsak a szántóföldeken kell jelentős akadályokkal szembenézniük a gazdáknak, mivel sok tejtermelőre is nyomás nehezedik a túl alacsony tejár miatt.
Ha nem akarják feladni, akkor bővíteniük és modernizálniuk kell.
Például egy gazdálkodó félmilliót vagy annál is többet fektet be egy új, nagyobb istállóba.
Ennek ellenére veszít.
A tej literenkénti 28-36 centje túl kevés a költségek fedezéséhez,
és a banki hitel visszafizetéséről szó sem lehet.
Ez az oka annak, hogy a német tejgazdaságok mintegy fele tízévente megszűnik, amint
azt Torsten Hemme, a neves tejgazdasági kutatóintézet igazgatója elmagyarázza. Az IFCN szerint.
Hogy elkerüljék ugyanezt a sorsot, a megmaradt gazdaságok egyre nagyobbak lesznek, és egyre több tejet termelnek.
A nagy tejüzemek nyomást tudnak gyakorolni a "lázadó gazdákra", mert a kevesebb gazdaság ellenére túl sok tej van a piacon.
Egy maroknyi nagyvállalat a "fehér aranyat", a tejet veszi célba.
Nem akarják, hogy Európa-szerte több százezer gazda pénzt keressen belőle.
Romuald Schaber, az Európai Tejtanács (az európai tejtermelők ernyőszervezete) korábbi elnöke és gazdálkodó nagyon jól ír erről "Blutmilch" (Vértej) című könyvében:
"Csak akkor találja meg a tej a magas árát, ha néhány befolyásos ember kezében van."
A következő összefüggésekből kiderül, hogy ez már mennyire előrehaladott:
Mivel a tejpiac egyre inkább globalizálódik, a nagy európai tejüzemek is nemzetközi versenyben állnak a tejpor* áhított piacáért.
Az európai gazdák arra kényszerülnek, hogy egyre több tejet állítsanak elő egyre alacsonyabb költségek mellett.
A tejfelesleget a nagy tejüzemek megszárítják és tejpor formájában olyan olcsón exportálják a fejlődő országokba,
hogy a helyi gazdák nem tudnak lépést tartani ezekkel a tejárakkal.
Végeredményben csak néhány nagyvállalat keres pénzt ezen a globalizált tejporpiacon.
Az importáló és exportáló országok mezőgazdasági termelőinek megélhetése és szuverenitása azonban tönkremegy.
Ez a gazdasági nyomás azonban nem az egyetlen dolog, amellyel a gazdáknak és családjaiknak meg kell küzdeniük.
Carina Konrad agrármérnök, a Bundestag Élelmiszerügyi és Mezőgazdasági Bizottságának elnökhelyettese.
Azt mondja: "Egy gazdálkodó ma már sokoldalúan képzett ember".
Szaktudása kiterjed a talaj és az állatok működésének kémiai és fizikai ismereteire, valamint ezen ismereteknek a növénytermesztés
és az állattenyésztés gyakorlatába való átültetésére, továbbá a kifinomult dokumentálásra és irodavezetésre.
Az adózás és az üzleti adminisztráció nem kevésbé lényeges, mint a közösségi média és a marketing. Ellenőr, menedzser, vezető tisztviselő [...] egy gazdálkodó mindezeket egy személyben jelenti."
Minden okossága és kimondhatatlan szorgalma ellenére sok helyen szorult helyzetbe kerül.
Sokan szenvednek kiégéstől, és a gazdálkodók körében az öngyilkossági ráta sokkal magasabb, mint a lakosság többi részénél.
Sok gazdálkodó ezért könnyebb munkanapokra vágyik.
A mezőgazdaság digitalizálását többször is megmentőként és megoldásként emlegetik ezekre a problémákra.
A robotok például átveszik a fejést, a drónok pedig célzottan juttatják ki a műtrágyát és a növényvédő szereket a növényekre.
Az összegyűjtött adatokat, például az állatok egészségi állapotát, az időjárási paramétereket vagy a gépek kopását központilag tárolják,
és a gazdálkodó egy számítógépes program segítségével nyomon követheti és ellenőrizheti működési folyamatait.
A legismertebb ilyen típusú programot a Bayer agrokémiai vállalat forgalmazza.
Ez új üzleti területeket nyit meg a folyamatadatok tömeges gyűjtésével és elemzésével.
A Bayer több milliárd eurót remél a mezőgazdasági vállalkozások tanácsadásával és optimalizálásával.
Az Inkota* hálózat tanulmánya szerint azonban ez a nagy adatgyűjtő vállalatok kezében összpontosítja a hatalmat, mivel gyakorlatilag
ők határozzák meg, hogy a gazdák mit termeljenek, milyen gépeket vagy milyen vetőmagokat használjanak.
Ezen ígéretes lehetőségek ellenére az ilyen innovációkat el kell utasítani,
amíg azok egyoldalú vállalatokat szolgálnak, és növelik a gazdák függőségét.
A németországi "Freie Bauern" gazdálkodói szervezet követeléseiben összefoglalja ezt:
"A környezetvédelem álcája alatt az iparág nem csak eladni próbálja a digitális alkalmazásokat a mezőgazdaságban, hanem nélkülözhetetlennek is igyekszik beállítani azokat.
A technikai újítások hatékony felhasználása számunkra természetes, de szabadon akarjuk eldönteni, hogy mit használunk a gazdaságainkban. "
Németországban sok gazdaság már most is súlyosan el van adósodva, vagy a kor és a stressz miatt megszűnik.
Egyre több külső befektető használja ezt ki, és fektet be gazdaságokba vagy vásárol meg mezőgazdasági területeket.
Bár ezt a nem mezőgazdasági termelők számára a törvény tiltja, egyre több befektető használja ki a törvény különböző kiskapuit.
2019-ben például az ALDI kiskereskedelmi vállalat egyik vagyonkezelő társasága két nagyvállalatot vett át Szász-Anhaltban és Türingiában.
Számukra a termőföld nem arra szolgál, hogy élelmiszert termeljenek a diszkontok számára, hanem stabil befektetésként.
Kelet-Németországban a földterületek több mint 34%-a van jelenleg ezeknek a nem ipari befektetőknek a tulajdonában.
Mivel a földterület mostanában több érdeklődőt vonz, a vételi és bérleti árak az elmúlt tíz évben átlagosan 2,5-szeresére emelkedtek.
A gazdák már nem engedhetik meg maguknak a földet, de a pénzügyileg erős befektetők igen.
A sokszínű regionális vállalkozások azonban kiváló minőségű élelmiszereket állítanak elő.
Magas hozzáadott értéket biztosítanak a régiókban, és válság idején ellátják az országot.
Általánosságban azonban felmerül a kérdés, hogy ki profitál ezekből a fejlesztésekből, ha nem maguk a gazdálkodók.
Egy 2019-es tanulmányában Dr. Guido Nischwitz, a Brémai Egyetem vidékfejlesztésre szakosodott kutatója megállapította, hogy az EU
agrárpolitikáját évtizedek óta a műtrágyagyárakkal, mezőgazdasági gépgyártókkal és bankokkal együttműködő európai parlamenti képviselők uralják.
Politikusok, mezőgazdasági cégvezetők és szövetségi tisztviselők hálózata dönti
el, hogy mely gazdák mennyi pénzt kapnak, hogyan dolgozzanak, és mi kerül végül a fogyasztók tányérjára.
A korábbi brazil környezetvédelmi miniszter, Jose Lutzenberger 1995-ben dióhéjban fogalmazott:
"Alapvetően a mezőgazdaság fokozatos és szisztematikus átvételéről van szó, amelyet a
nagy vegyipari és gépipari vállalatok, az élelmiszer-feldolgozó és -forgalmazó ipar és a bankok hajtanak végre.
Az igazi gazdának el kell tűnnie.
Ami marad, az egy apró fogaskerék egy hatalmas gépezetben, szilárdan integrálva, a legkisebb mozgásszabadság nélkül."
Ezt a kijelentést megduplázza Romuald Schaber értékelése: "
[ A gazda] csak azért zavaró, mert szabad, mert földje van, mert független.
A politikusok és a diszkontok, a tejüzemek és a mezőgazdaság számára kellemesebb lenne, ha
a gazdák úgy dolgoznának, mint az ipari munkások, függő, alacsony bérekkel és adókkal".
Tudta, hogy mekkora nyomás nehezedik a gazdákra?
És azt is, hogy a nemzeti mezőgazdaság mennyire van összefonódva a globális struktúrákkal?
A titkos hadviselés napirendje ismét láthatóvá válik az általunk említett dolgokban.
Az emberiséget szolgáló stabil struktúrák ellen harcolnak, és ami
marad, az egy olyan rendszer, ahol mindenki csak saját magával törődik
- a saját hasznára.
Értsük a gazdák helyzetét a társadalom tükörképeként!
Ha ők szabadok lehetnek, a társadalom is szabad.
Otto von Bismarck így fogalmazott:
"Ha a mezőgazdaság nem létezik, az állam sem létezhet."
A gazdák sorsa tehát a mi sorsunk is.
Ez azt mutatja, hogy mindannyian függünk egymástól.
Kezdjük tehát itt.
Simon Roche, dél-afrikai polgárjogi aktivista azt tanácsolta, hogy amikor eljön a nemzetközi válság,
amikor a piacok összeomlanak, az áruk iránti kereslet megszűnik, és a munkanélküliség elszabadul, akkor
regionális gazdasági ciklusokra van szükségünk, mint kiútra,
ahol az emberek ismerik egymást és bíznak egymásban,
egymásra utalva és egymás iránti őszinteségben élnek.
Jó tanács, nem csak válság idején.