Pažvelkite į tai. Šie skanūs suktinukai. Traškus, mhh. Ir ten Mmmmmarmeladas.
O ši lėkštė (dailiai dekoruota) yra nuostabi, nuo jos burnoje susikaupia... ai, kas tai?!
(vaikas) Kiaušinių likeris!
Kalbėtojas: Geriau pusryčiams valgysiu kiaušinį - arba štai taip, arba štai taip, arba umm (praveria gerklę).
Galbūt geriau taip. Duona, kiaušiniai, alus, sūris, dešra, daržovių užtepėlė veganams - visa tai yra gero patiekalo dalis.
Mes jį perkame prekybos centruose kaip savaime suprantamą dalyką. Tačiau beveik nežinome, iš kur šis maistas gaunamas, kas jį gamina ir kas su tuo susiję.
Iš esmės visa tai gaunama iš žemės ūkio, kuris yra visuomenės ramstis.
Kaip sakė karalius Frydrichas II: "Žemės
ūkis yra pirmasis iš visų menų, be jo nebūtų nei pirklių, nei poetų, nei filosofų.
Tik tai, ką gamina žemė, yra tikrasis turtas."
Ar nemanote, kad ūkininko profesija yra prestižinė ir kilni profesija, kurią visi labai vertina?
Ir kad ūkiai, kuriuose gaminamas vertingas maistas, palaikomas kultūrinis kraštovaizdis ir kuriamos vertybės, galėtų tvariai egzistuoti?
Tačiau vis daugiau ūkininkų atsisako savo darbo.
Jauni žmonės nebenori dirbti žemės ūkyje.
Kokios to priežastys?
Kas suinteresuotas tokia padėtimi, kuri turi pasekmių visai visuomenei?
Kla.tv jau rašė apie slaptąjį (hibridinį) karą, kai sąmoningai naikinamos stabilios struktūros, siekiant naudos atskiriems asmenims.
Šiame dokumentiniame filme susipažinsite su šiais ryšiais ir sritimi,
kuri mus visus veikia labiau, nei įsivaizduojame.
Po Vokietijos susivienijimo žemės ūkis smarkiai prarado savo vaidmenį aprūpinant gyventojus maistu.
Dėl nepelningumo Vokietijoje auginama vis mažiau maisto produktų, pavyzdžiui, bulvių.
Praktiškai tai reiškia, kad šiandien į Vokietiją importuojama apie 70 proc. maisto produktų.
Federalinės statistikos tarnybos duomenimis, 2015 m. importuotų augalinės kilmės maisto produktų dalis sudarė apie 81 %, palyginti su 73 % 2008 m.
Tai akivaizdžiai rodo, kokia priklausoma tapo Vokietija, kalbant apie gyventojų maitinimą.
Bet kaip tai vyksta?
Dėl vis daugiau įstatymų, taisyklių ir reglamentų Vokietijos ūkininkams labai sunku išgyventi savo ūkiuose ir šeimoms gaminant maistą.
Pavyzdžiui, praktikoje dėl Atsinaujinančiųjų energijos išteklių įstatymo (EEG) vertinga žemės ūkio paskirties žemė pasisavinama neteisėtai.
Ūkininkai ją nuomoja arba naudoja vėjo turbinoms, fotovoltinėms sistemoms ar biodujų jėgainėms.
Tikslingas energijos gamybos skatinimas reiškia, kad ši ariama žemė nebėra tinkama maistui auginti.
Tai reiškia, kad šiandien energetiniai kukurūzai yra vertingesni už vadinamuosius maistinius kviečius, o skystas mėšlas - už pieną, nes šios vertingos medžiagos biodujų jėgainėse paverčiamos elektra.
Dėl šių taisyklių ir įstatymų darbas Vokietijoje yra brangesnis.
Todėl pigesni importuoti produktai atrodo patrauklūs.
2019 m. birželio mėn. pradėtas įgyvendinti ES ir bendros Pietų Amerikos rinkos (Mercosur) laisvosios prekybos susitarimas.
Europos rinka, be kita ko, atveriama genetiškai modifikuotai sojai iš Pietų Amerikos.
Kasmet vienam ES piliečiui jau tenka beveik 70 kilogramų sojos, skirtos gyvūninės kilmės maisto produktams gaminti.
Sojos yra labai baltymingas pašaras gyvūnams ir, nepaisant didelio atstumo, jas galima įsigyti labai pigiai.
Brazilijos žemės ūkio ekspertės Larissos Bombardi teigimu, Europoje sojoje leidžiama naudoti ne daugiau kaip 0,05 mg glifosato likučių viename kilograme.
Brazilijoje jis yra 10 mg kilogramui - 200 kartų didesnis.
Įrodyta, kad glifosatas yra piktžolių naikintojas ir yra kancerogeniškas.
Jei importuojamų sojų glifosato riba būtų sumažinta iki geriamajame vandenyje leistino kiekio, sojų nebebūtų leidžiama importuoti.
Dėl to lubinų, žirnių ir pupų, kaip vietinių pašarinių augalų, auginimas Europoje būtų naudingas ūkininkams, aplinkai ir vartotojams.
Su didelėmis kliūtimis ūkininkai susiduria ne tik laukuose, nes daugelis pieno gamintojų taip pat patiria spaudimą dėl per mažos pieno kainos.
Jei jie nenori pasiduoti, turi plėstis ir modernizuotis.
Pavyzdžiui, ūkininkas investuoja pusę milijono ar daugiau į naują, didesnį tvartą.
Vis dėlto jis pralaimi.
28-36 centai už litrą pieno yra per mažai, kad padengtų išlaidas, o
apie banko paskolos grąžinimą negali būti nė kalbos.
Todėl, kaip aiškina garsaus Pienininkystės mokslinių tyrimų instituto direktorius Torstenas
Hemme, maždaug pusė Vokietijos pieno ūkių kas dešimt metų nutraukia veiklą. IFCN sako.
Kad išvengtų tokio pat likimo, likusieji ūkiai vis didėja ir gamina vis daugiau pieno.
Didelės pieninės gali daryti spaudimą "maištaujantiems ūkininkams", nes, nepaisant mažesnio ūkių skaičiaus, pieno rinkoje yra per daug.
Į "baltąjį auksą", pieną, taikosi kelios didelės korporacijos.
Jie nenori, kad šimtai tūkstančių ūkininkų visoje Europoje iš to uždirbtų.
Buvęs Europos pieno tarybos (Europos pieno gamintojus vienijančios organizacijos) prezidentas ir ūkininkas Romualdas Šaberis (Romuald Schaber) savo knygoje "Kraujo pienas" ("Blutmilch") apie tai labai gerai rašo:
"Tik tada, kai pienas atsiduria kelių galingų žmonių rankose, jo kaina yra didelė."
Toliau pateikiamos aplinkybės rodo, kaip toli jau pažengta:
Kadangi pieno rinka tampa vis labiau globalizuota, didžiosios Europos pieninės taip pat konkuruoja tarptautiniu mastu dėl geidžiamos pieno miltelių rinkos*.
Europos ūkininkai verčiami gaminti vis daugiau pieno vis mažesnėmis sąnaudomis.
Perteklinį pieną didžiosios pieninės džiovina ir pieno miltelių pavidalu taip pigiai eksportuoja į besivystančias šalis,
kad vietiniai ūkininkai nepajėgia išlaikyti tokių pieno kainų.
Galiausiai iš šios globalizuotos pieno miltelių rinkos uždirba tik kelios didelės korporacijos.
Tačiau importuojančių ir eksportuojančių šalių ūkininkų pragyvenimo šaltiniai ir savarankiškumas yra naikinami.
Tačiau šis ekonominis spaudimas nėra vienintelis dalykas, su kuriuo susiduria ūkininkai ir jų šeimos.
Carina Konrad yra žemės ūkio inžinierė, Bundestago Maisto ir žemės ūkio komiteto pirmininko pavaduotoja.
Ji sako: "Šiandien ūkininkas - tai įvairiapusių gebėjimų žmogus."
Jo įgūdžiai apima chemines ir fizikines žinias apie dirvožemio ir gyvūnų funkcionavimą, jų pritaikymą
augalų auginimo ir gyvulininkystės praktikoje, taip pat sudėtingą dokumentaciją ir biuro valdymą.
Mokesčiai ir verslo administravimas yra ne mažiau svarbūs nei socialinė žiniasklaida ir rinkodara. Kontrolierius, vadovas, vyriausiasis pareigūnas [...] ūkininkas yra visa tai viename asmenyje."
Nepaisant jo sumanumo ir neapsakomo darbštumo, jis daug kur yra patekęs į sunkią padėtį.
Daugelis jų kenčia nuo perdegimo, o ūkininkų savižudybių skaičius yra daug didesnis nei kitų gyventojų.
Todėl daugelis ūkininkų trokšta lengvesnės darbo dienos.
Žemės ūkio skaitmeninimas nuolat minimas kaip šių problemų gelbėtojas ir sprendimas.
Pavyzdžiui, robotai perima melžimą, o dronai tikslingai tręšia augalus trąšomis ir pesticidais.
Surinkti duomenys, pvz., apie gyvulių sveikatą, oro sąlygų parametrus ar mašinų nusidėvėjimą, saugomi centralizuotai,
o ūkininkas gali stebėti ir valdyti savo veiklos procesus naudodamasis kompiuterine programa.
Geriausiai žinomą tokio tipo programą parduoda agrochemijos bendrovė "Bayer".
Tai atveria naujas verslo sritis, nes masiškai renkami ir analizuojami procesų duomenys.
"Bayer" tikisi uždirbti milijardus eurų konsultuodama ir optimizuodama žemės ūkio įmones.
Tačiau tinklo "Inkota "* atlikto tyrimo duomenimis, tai sutelkia galią didelių duomenis kaupiančių korporacijų rankose,
nes jos veiksmingai lemia, ką ūkininkai augina, kokias mašinas ar kokias sėklas naudoja.
Nepaisant šių daug žadančių galimybių, tokių naujovių reikėtų atsisakyti,
kol jos tarnauja vienpusėms bendrovėms ir didina ūkininkų priklausomybę.
Vokietijos ūkininkų organizacija "Freie Bauern" apibendrina tai savo reikalavimuose:
"Prisidengdami aplinkos apsauga, pramonės atstovai ne tik bando parduoti žemės ūkyje naudojamas skaitmenines programas, bet ir pateikti jas kaip būtinas.
Efektyvus technikos naujovių panaudojimas mums yra savaime suprantamas dalykas, tačiau norime laisvai spręsti, ką naudoti savo ūkiuose. "
Daugelis Vokietijos ūkių jau dabar turi didelių skolų arba dėl amžiaus ir streso nutraukia veiklą.
Vis daugiau išorės investuotojų tuo naudojasi ir investuoja į ūkius arba perka žemės ūkio paskirties žemę.
Nors įstatymas draudžia tai daryti ne ūkininkams, vis daugiau investuotojų naudojasi įvairiomis įstatymo spragomis.
Pavyzdžiui, 2019 m. mažmeninės prekybos bendrovės ALDI turto įmonė perėmė dvi dideles įmones Saksonijoje-Anhalte ir Tiuringijoje.
Jiems žemės ūkio paskirties žemė naudojama ne maistui gaminti, o kaip stabili finansinė investicija.
Iš viso šiuo metu daugiau kaip 34 % žemės Rytų Vokietijoje priklauso šiems nepramoniniams investuotojams.
Kadangi žemės sklypais dabar domisi vis daugiau asmenų, per pastaruosius dešimt metų pirkimo ir nuomos kainos vidutiniškai išaugo 2,5 karto.
Ūkininkai nebegali sau leisti įsigyti žemės, tačiau finansiškai stiprūs investuotojai gali.
Tačiau būtent įvairios regioninės įmonės gamina aukštos kokybės maistą.
Jie užtikrina didelę pridėtinę vertę regionuose ir maitina šalį krizės metu.
Tačiau apskritai kyla klausimas, kam naudingi šie pokyčiai, jei ne patiems ūkininkams.
Dr. Guido Nischwitzas, Brėmeno universiteto mokslininkas, kuris specializuojasi kaimo plėtros srityje, 2019 m. atliktame tyrime nustatė, kad
jau dešimtmečius ES žemės ūkio politikoje dominuoja Europos Parlamento nariai, kurie dirba kartu su trąšų bendrovėmis, žemės ūkio technikos gamintojais ir bankais.
Politikų, žemės ūkio bendrovių vadovų ir asociacijų pareigūnų tinklas sprendžia,
kurie ūkininkai gauna kiek pinigų, kaip jie turi dirbti ir kas galiausiai patenka į vartotojų lėkštes.
Buvęs Brazilijos aplinkos ministras Jose Lutzenbergeris dar 1995 m. tai išreiškė trumpai:
"Iš esmės kalbama apie laipsnišką ir sistemingą žemės ūkio perėmimą, kurį
vykdo didžiosios chemijos ir mašinų gamybos įmonės, maisto perdirbimo ir prekybos pramonė bei bankai.
Tikrasis ūkininkas turėtų išnykti.
Tai, kas lieka, yra mažytis didžiulės mašinos sraigtelis, tvirtai įkomponuotas, be menkiausios judėjimo laisvės."
Šį teiginį padvigubina Romualdo Schaberio vertinimas: " [ Ūkininkas
nerimauja tik dėl to, kad yra laisvas, kad turi žemės, kad yra nepriklausomas.
Politikams ir diskontų mažmenininkams, pieninėms ir žemės ūkio pramonei būtų maloniau, jei ūkininkai
dirbtų kaip pramonės darbininkai, priklausomi, už mažus atlyginimus ir apmokestinami."
Ar žinote, kokį didelį spaudimą patiria ūkininkai?
Taip pat kaip stipriai nacionalinis žemės ūkis yra susijęs su pasaulinėmis struktūromis?
Slapto karo darbotvarkė vėl išryškėja mūsų nurodytuose dalykuose.
Prieš stabilias struktūras, kurios tarnauja žmonijai, kovojama,
ir lieka sistema, kurioje kiekvienas rūpinasi tik savimi
- savo nauda.
Supraskime ūkininkų padėtį kaip visuomenės atspindį!
Jei jie gali būti laisvi, visuomenė yra laisva.
Otto von Bismarckas pasakė taip:
"Jei nėra žemės ūkio, negali būti ir valstybės."
Taigi ūkininkų likimas yra ir mūsų likimas.
Tai rodo, kaip visi esame priklausomi vieni nuo kitų.
Taigi pradėkime nuo šios vietos.
Pilietinių teisių aktyvistas iš Pietų Afrikos Respublikos Simonas Roche'as patarė, kad,
atėjus tarptautinei krizei, kai rinkos žlugs, nebeliks prekių paklausos ir kils nedarbas, mums reikia
regioninių ekonominių ciklų kaip išeities, kai žmonės
pažįsta ir pasitiki vieni kitais, gyvena priklausomi
vieni nuo kitų ir sąžiningai vieni kitiems.
Geras patarimas ne tik krizės metu.