Ak, paskatieties uz to. Šie gardie ruļļi. Kraukšķīgi, mhh. Un tur Mmmmmarmelade.
Un šis šķīvis (smalki dekorēts) ir brīnišķīgs, tas liek mutei slāpties... ak, kas tas ir?!
(bērns) Olu liķieris!
Runātājs: Es labprātāk brokastīs ēstu olu - vai tā, vai tā, vai tā, vai tā, vai umm (šķīstot kaklu).
Varbūt labāk ir šādi. Maize, olas, alus, siers, desa, dārzeņu mērce vegāniem - tas viss ir daļa no labas maltītes.
Mēs to pērkam lielveikalā kā pašsaprotamu lietu. Taču mēs gandrīz nezinām, no kurienes šī pārtika nāk, kas to ražo un kas ar to saistīts.
Būtībā visu to nodrošina lauksaimniecība, kas tādējādi ir sabiedrības pīlārs.
Kā teica karalis Frīdrihs II: "Lauksaimniecība
ir pirmā no visām mākslām, bez tās nebūtu ne tirgotāju, ne dzejnieku, ne filozofu.
Tikai tas, ko rada zeme, ir patiesa bagātība."
Vai jūs nedomājat, ka lauksaimnieka profesija ir prestiža, cēla profesija, ko visi augstu vērtē?
Un ka saimniecības, kurās ražo vērtīgu pārtiku, uztur kultūras ainavu un rada vērtības, var pastāvēt ilgtspējīgi?
Taču arvien vairāk lauksaimnieku atsakās no darba.
Jaunieši vairs nevēlas strādāt lauksaimniecībā.
Kādi ir tā iemesli?
Kas ir ieinteresēts šajā situācijā, kas ietekmē sabiedrību kopumā?
Kla.tv jau ir ziņojis par slēpto/hibrīdo karu, kurā stabilas struktūras tiek apzināti iznīcinātas indivīdu interesēs.
Šī dokumentālā filma sniedz ieskatu šajās saiknēs un jomā, kas
mūs visus ietekmē vairāk, nekā mēs to apzināmies.
Kopš Vācijas atkalapvienošanās lauksaimniecība ir ievērojami zaudējusi savu nozīmi iedzīvotāju apgādē ar pārtiku.
Nerentabilitātes dēļ Vācijā tiek audzēts arvien mazāk pārtikas produktu, piemēram, kartupeļu.
Praksē tas nozīmē, ka pašlaik aptuveni 70 % pārtikas Vācijā tiek importēti.
Saskaņā ar Federālā statistikas biroja datiem 2015. gadā importēto augu izcelsmes pārtikas produktu īpatsvars bija aptuveni 81 %, salīdzinot ar 73 % 2008. gadā.
Tas skaidri parāda, cik atkarīga ir kļuvusi Vācija attiecībā uz iedzīvotāju apgādāšanu ar pārtiku.
Bet kā tas notiek?
Arvien vairāk likumu, noteikumu un regulējumu ļoti apgrūtina Vācijas lauksaimnieku izdzīvošanu ar savām saimniecībām un ģimenēm, ražojot pārtiku.
Praksē, piemēram, Atjaunojamo enerģijas avotu likums (EEG) noved pie vērtīgas lauksaimniecības zemes piesavināšanās.
Lauksaimnieki to nomā vai izmanto vēja turbīnām, fotoelementu sistēmām vai biogāzes iekārtām.
Mērķtiecīga enerģijas ražošanas veicināšana nozīmē, ka šī aramzeme vairs nav pieejama pārtikas audzēšanai.
Tas nozīmē, ka šodien enerģētiskā kukurūza ir vērtīgāka par tā sauktajiem maizes kviešiem un šķidrie kūtsmēsli ir vērtīgāki par pienu, jo šīs vērtīgās izejvielas biogāzes iekārtās tiek pārvērstas elektroenerģijā.
Šie noteikumi un likumi sadārdzina darbu Vācijā.
Tāpēc lētāki importētie produkti šķiet pievilcīgi.
2019. gada jūnijā tika uzsākts brīvās tirdzniecības nolīgums starp ES un Dienvidamerikas kopējo tirgu (Mercosur).
Tas paver Eiropas tirgu, cita starpā, ģenētiski modificētai sojai no Dienvidamerikas.
Katrs ES iedzīvotājs ik gadu importē gandrīz 70 kg sojas dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktu ražošanai.
Soja ir ļoti proteīniem bagāta dzīvnieku barība, un, neraugoties uz lielo attālumu, tā ir pieejama ļoti lēti.
Saskaņā ar Brazīlijas lauksaimniecības ekspertes Larisas Bombardi (Larissa Bombardi) sniegto informāciju Eiropā sojas sējumos glifosāta atlieku maksimālais pieļaujamais daudzums ir 0,05 mg uz kilogramu.
Brazīlijā tas ir 10 mg uz kilogramu - 200 reižu vairāk.
Glifosāts ir nezāļu iznīcinātājs, un ir pierādīts, ka tas ir kancerogēns.
Ja glifosāta robežvērtība importētai sojai tiktu samazināta līdz dzeramajā ūdenī pieļaujamajam līmenim, soju vairs nebūtu atļauts importēt.
Tas arī padarītu lietderīgu lupīnu, zirņu un lauka pupu kā vietējo lopbarības kultūru audzēšanu Eiropā, kas nāktu par labu lauksaimniekiem, videi un patērētājiem.
Lauksaimnieki saskaras ar ievērojamiem šķēršļiem ne tikai laukos, bet arī daudzi piensaimnieki saskaras ar spiedienu, jo piena cena ir pārāk zema.
Ja viņi nevēlas padoties, viņiem ir jāpaplašina un jāmodernizē.
Piemēram, lauksaimnieks iegulda pusmiljonu vai vairāk miljonu jaunā, lielākā kūtī.
Tomēr viņš zaudē.
28-36 centu par litru piena ir pārāk maz, lai segtu izmaksas, un
par bankas aizdevuma atmaksu nevar būt ne runas.
Tas ir iemesls, kāpēc aptuveni puse no visām Vācijas piena lopkopības saimniecībām ik pēc desmit gadiem
pārtrauc darbību, kā skaidro Torstens Hemme, slavenā Piena lopkopības pētniecības institūta direktors. IFCN saka.
Lai izvairītos no tāda paša likteņa, pārējās saimniecības kļūst arvien lielākas un ražo arvien vairāk piena.
Lielās pienotavas var izdarīt spiedienu uz "dumpīgajiem lauksaimniekiem", jo, neraugoties uz to, ka saimniecību skaits ir mazāks, tirgū ir pārāk daudz piena.
Uz "balto zeltu", pienu, mērķē dažas lielas korporācijas.
Viņi nevēlas, lai simtiem tūkstošu lauksaimnieku visā Eiropā no tā pelnītu naudu.
Bijušais Eiropas Piena padomes (Eiropas piensaimnieku jumta organizācija) prezidents un lauksaimnieks Romualds Šabers (Romuald Schaber) savā grāmatā "Asins piens" (Blutmilch) par to ļoti labi raksta:
"Tikai tad, kad piens ir dažu ietekmīgu cilvēku rokās, tas atrod savu augsto cenu."
Tālāk izklāstītais konteksts liecina, cik tālu tas jau ir pavirzījies uz priekšu:
Tā kā piena tirgus kļūst arvien globālāks, arī lielās Eiropas pienotavas starptautiski konkurē par iekārojamo piena pulvera tirgu*.
Eiropas lauksaimnieki ir spiesti ražot arvien vairāk piena par arvien zemākām izmaksām.
Piena pārpalikumu lielās pienotavas žāvē un sausā piena veidā eksportē uz jaunattīstības valstīm tik lēti,
ka vietējie lauksaimnieki nespēj turēties līdzi piena cenām.
Galu galā tikai dažas lielas korporācijas pelna naudu no šī globalizētā piena pulvera tirgus.
Tomēr importētājvalstu un eksportētājvalstu lauksaimnieku iztikas līdzekļi un suverenitāte tiek iznīcināti.
Tomēr šis ekonomiskais spiediens nav vienīgais, ar ko lauksaimniekiem un viņu ģimenēm nākas saskarties.
Karīna Konrāda ir lauksaimniecības inženiere un Bundestāga Pārtikas un lauksaimniecības komitejas priekšsēdētāja vietniece.
Viņa saka: "Lauksaimnieks mūsdienās ir daudzpusīgi talantīgs cilvēks."
Viņa prasmes ietver ķīmiskās un fizikālās zināšanas par augsnes un dzīvnieku funkcionēšanu un šo zināšanu
izmantošanu augu audzēšanas un dzīvnieku audzēšanas praksē, kā arī sarežģītu dokumentāciju un biroja vadību.
Nodokļi un uzņēmējdarbības administrēšana ir ne mazāk svarīgi kā sociālie plašsaziņas līdzekļi un mārketings. Kontrolieris, menedžeris, vadītājs [...] lauksaimnieks ir tas viss vienā personā."
Neraugoties uz visu viņa gudrību un neizsakāmo centību, viņš daudzviet ir nonācis smagā situācijā.
Daudzi cieš no izdegšanas, un pašnāvību skaits lauksaimnieku vidū ir daudz augstāks nekā pārējo iedzīvotāju vidū.
Tāpēc daudzi lauksaimnieki ilgojas pēc vieglākas darba dienas.
Lauksaimniecības digitalizācija vairākkārt tiek minēta kā šo problēmu glābējs un risinājums.
Piemēram, roboti pārņem slaukšanu, bet droni mērķtiecīgi izsmidzina augus ar mēslojumu un pesticīdiem.
Savāktie dati, piemēram, par dzīvnieku veselību, laikapstākļu parametriem vai mašīnu nolietojumu, tiek uzglabāti centralizēti,
un lauksaimnieks var uzraudzīt un kontrolēt savus darbības procesus, izmantojot datorprogrammu.
Vispazīstamāko šāda veida programmu tirgo agroķīmijas uzņēmums Bayer.
Tas paver jaunas uzņēmējdarbības jomas, masveidā vācot un analizējot iegūtos procesu datus.
Bayer cer nopelnīt miljardiem eiro, konsultējot un optimizējot lauksaimniecības uzņēmumus.
Tomēr saskaņā ar tīkla Inkota* veiktā pētījuma rezultātiem tas koncentrē varu lielo datu vācēju korporāciju
rokās, jo tās faktiski nosaka, ko lauksaimnieki audzē, kādas iekārtas vai sēklas izmanto.
Neraugoties uz šīm daudzsološajām iespējām, šādas inovācijas ir jānoraida,
kamēr tās kalpo vienpusējiem uzņēmumiem un palielina lauksaimnieku atkarību.
Vācijas lauksaimnieku organizācija "Freie Bauern" to apkopo savās prasībās:
"Aizbildinoties ar vides aizsardzību, nozare ne tikai cenšas pārdot digitālās lietojumprogrammas lauksaimniecībā, bet arī pasniegt tās kā neaizstājamas.
Tehnisko jauninājumu efektīva izmantošana mums ir pašsaprotama, taču mēs vēlamies brīvi izlemt, ko izmantot savās saimniecībās. "
Daudzas Vācijas lauku saimniecības jau tagad ir ļoti parādā vai arī vecuma un stresa dēļ pārtrauc uzņēmējdarbību.
Arvien vairāk ārējo investoru to izmanto un investē lauku saimniecībās vai pērk lauksaimniecības zemi.
Lai gan likums to nelauksaimniekiem aizliedz, arvien vairāk investoru izmanto dažādas likuma nepilnības.
Piemēram, 2019. gadā mazumtirdzniecības uzņēmuma ALDI aktīvu sabiedrība pārņēma divus lielus uzņēmumus Saksijā-Anhaltē un Tīringenē.
Viņiem lauksaimniecības zeme netiek izmantota pārtikas ražošanai, bet gan kā stabils finanšu ieguldījums.
Kopumā vairāk nekā 34 % zemes Austrumvācijā pašlaik pieder šiem ieguldītājiem, kas nav rūpniecības investori.
Tā kā zeme tagad piesaista vairāk interesentu, pirkšanas un nomas cenas pēdējo desmit gadu laikā ir pieaugušas vidēji 2,5 reizes.
Lauksaimnieki vairs nevar atļauties zemi, bet finansiāli spēcīgie investori var.
Tomēr tieši daudzveidīgie reģionālie uzņēmumi ražo augstas kvalitātes pārtiku.
Tie nodrošina augstu pievienoto vērtību reģionos un baro valsti krīzes laikā.
Taču kopumā rodas jautājums, kas gūst labumu no šīm pārmaiņām, ja ne paši lauksaimnieki.
Brēmenes Universitātes pētnieks Dr. Gvido Nišvics (Guido Nischwitz), kurš specializējas lauku attīstības jomā, 2019. gada pētījumā konstatēja, ka ES
lauksaimniecības politikā jau gadu desmitiem dominē Eiropas Parlamenta deputāti, kuri sadarbojas ar mēslošanas līdzekļu uzņēmumiem, lauksaimniecības tehnikas ražotājiem un bankām.
Politiķu, lauksaimniecības uzņēmumu vadītāju un asociāciju amatpersonu tīkls nosaka,
kuri lauksaimnieki saņem cik daudz naudas, kā viņiem jāstrādā un kas galu galā nonāk uz patērētāju šķīvja.
Bijušais Brazīlijas vides ministrs Žozē Lutzenbergers to īsumā formulēja 1995. gadā:
"Būtībā runa ir par pakāpenisku un sistemātisku lauksaimniecības pārņemšanu, ko
veic lielie ķīmijas un mašīnbūves uzņēmumi, pārtikas pārstrādes un tirdzniecības nozare un bankas.
Īstajam lauksaimniekam vajadzētu pazust.
Tas, kas paliek, ir mazs zobratiņš milzīgā mašīnā, stingri iebūvēts, bez mazākās kustību brīvības."
Šo apgalvojumu divkāršo Romualda Šabera vērtējums: " [ Lauksaimnieks]
traucē tikai tāpēc, ka viņš ir brīvs, ka viņam pieder zeme, ka viņš ir neatkarīgs.
Politiķiem un diskontu mazumtirgotājiem, pienotavām un lauksaimniecības nozarei būtu patīkamāk, ja
lauksaimnieki strādātu kā rūpniecības strādnieki, atkarīgi, par zemām algām un ar nodokļiem."
Vai jūs apzinājāties, cik liels ir lauksaimnieku spiediens?
Un arī to, cik spēcīgi valsts lauksaimniecība ir saistīta ar globālajām struktūrām?
Slepenā kara darba kārtība atkal kļūst redzama tajās lietās, uz kurām mēs norādījām.
Stabilas struktūras, kas kalpo cilvēcei, tiek apkarotas,
un paliek sistēma, kurā katrs rūpējas tikai par sevi
- par savu peļņu.
Izpratīsim lauksaimnieku situāciju kā sabiedrības atspoguļojumu!
Ja viņi var būt brīvi, sabiedrība ir brīva.
Oto fon Bismarks to formulēja šādi:
"Ja nav lauksaimniecības, nevar pastāvēt arī valsts."
Tāpēc lauksaimnieku liktenis ir arī mūsu liktenis.
Tas parāda, cik ļoti mēs visi esam atkarīgi viens no otra.
Sāksim tieši šeit.
Dienvidāfrikas pilsonisko tiesību aktīvists Saimons Ročs (Simon Roche) ieteica, ka tad, kad
iestāsies starptautiskā krīze, kad tirgi sabruks, pieprasījums pēc precēm izzudīs un valdīs bezdarbs,
mums kā izeja ir vajadzīgi reģionālie ekonomiskie cikli, kur
cilvēki cits citu pazīst un uzticas cits citam, dzīvo
savstarpējā atkarībā un patiesībā viens pret otru.
Labs padoms ne tikai krīzes laikā.