Pozrite sa na to. Tieto chutné rožky. Chrumkavé, mhh. A tam Mmmmmarmelade.
A tento tanier (jemne zdobený) je úžasný, až sa vám z neho zbiehajú slinky... ups, čo to je?!
(dieťa) Vaječný likér!
Hovorca: Radšej by som si dal na raňajky vajíčko - alebo takto - alebo takto - alebo ehm (prečistí si hrdlo).
Možno je to lepšie takto. Chlieb, vajcia, pivo, syr, klobása, zeleninová nátierka pre vegánov - to všetko patrí k dobrému jedlu.
Kupujeme ho v supermarkete ako samozrejmosť. Sotva však vieme, odkiaľ tieto potraviny pochádzajú, kto ich vyrába a čo všetko sa s nimi spája.
V podstate to všetko pochádza z poľnohospodárstva, ktoré tak tvorí pilier spoločnosti.
Ako povedal kráľ Fridrich II: "Poľnohospodárstvo
je prvé zo všetkých umení, bez neho by nebolo obchodníkov, básnikov ani filozofov.
Len to, čo produkuje zem, je pravé bohatstvo."
Nemyslíte si, že povolanie poľnohospodára je prestížne a ušľachtilé povolanie, ktoré si všetci veľmi vážia?
A že farmy, kde sa vyrábajú hodnotné potraviny, udržiava sa kultúrna krajina a vytvárajú sa hodnoty, môžu existovať udržateľne?
Čoraz viac poľnohospodárov sa však vzdáva svojej práce.
Mladí ľudia už nechcú pracovať v poľnohospodárstve.
Aké sú dôvody?
Koho zaujíma tento stav, ktorý má dôsledky pre celú spoločnosť?
Kla.tv už informovala o krycej/hybridnej vojne, pri ktorej sa zámerne ničia stabilné štruktúry v prospech jednotlivcov.
Tento dokumentárny film vám umožní nahliadnuť do týchto súvislostí a do oblasti,
ktorá sa nás všetkých dotýka viac, ako si uvedomujeme.
Po zjednotení Nemecka poľnohospodárstvo dramaticky stratilo svoju úlohu pri zásobovaní obyvateľstva potravinami.
Z dôvodu nerentabilnosti sa v Nemecku pestuje čoraz menej potravín, napríklad zemiakov.
V praxi to znamená, že približne 70 % potravín sa dnes do Nemecka dováža.
Podľa Spolkového štatistického úradu bol podiel dovážaných potravín rastlinného pôvodu v roku 2015 približne 81 % v porovnaní so 73 % v roku 2008.
To jasne ukazuje, ako veľmi sa Nemecko stalo závislým, pokiaľ ide o výživu svojho obyvateľstva.
Ale ako sa to stane?
Čoraz viac zákonov, pravidiel a nariadení veľmi sťažuje poľnohospodárom v Nemecku prežiť so svojimi farmami a rodinami prostredníctvom výroby potravín.
V praxi napríklad zákon o obnoviteľných zdrojoch energie (EEG) vedie k zneužívaniu cennej poľnohospodárskej pôdy.
Poľnohospodári si ju prenajímajú alebo využívajú na výrobu veterných turbín, fotovoltaických systémov alebo bioplynových staníc.
Cielená podpora výroby energie znamená, že táto orná pôda už nie je k dispozícii na pestovanie potravín.
To znamená, že energetická kukurica má dnes vyššiu hodnotu ako tzv. chlebová pšenica a tekutý hnoj má vyššiu hodnotu ako mlieko, pretože tieto cenné suroviny sa v bioplynových staniciach premieňajú na elektrickú energiu.
Tieto nariadenia a zákony predražujú prácu v Nemecku.
Lacnejšie dovážané výrobky sa preto zdajú byť atraktívne.
Dohoda o voľnom obchode medzi EÚ a spoločným juhoamerickým trhom (Mercosur) sa začala uzatvárať v júni 2019.
Európsky trh sa tým otvára okrem iného aj pre geneticky modifikovanú sóju z Južnej Ameriky.
Na jedného občana EÚ sa ročne dováža takmer 70 kg sóje na výrobu potravín živočíšneho pôvodu.
Sója je krmivo bohaté na bielkoviny a napriek veľkej vzdialenosti je veľmi lacno dostupná.
Podľa brazílskej poľnohospodárskej expertky Larissy Bombardiovej sú v Európe povolené rezíduá glyfosátu v sóji v maximálnej hodnote 0,05 mg na kilogram.
V Brazílii je to 10 mg na kilogram - 200-krát viac.
Glyfosát je prípravok na ničenie buriny a je dokázané, že je karcinogénny.
Ak by sa limit glyfosátu pre dovážanú sóju znížil na úroveň povolenú v pitnej vode, už by sa sója nemohla dovážať.
Tým by sa v Európe oplatilo pestovať lupinu, hrach a fazuľu ako pôvodné krmoviny, čo by bolo prínosom pre poľnohospodárov, životné prostredie a spotrebiteľov.
Nielen na poliach čelia poľnohospodári značným prekážkam, pretože aj mnohí chovatelia dojníc sú pod tlakom, pretože cena mlieka je príliš nízka.
Ak sa nechcú vzdať, musia expandovať a modernizovať.
Napríklad poľnohospodár investuje pol milióna alebo viac do novej, väčšej stodoly.
Napriek tomu prehráva.
28 až 36 centov za liter mlieka je príliš málo na pokrytie nákladov
a splácanie bankového úveru neprichádza do úvahy.
To je dôvod, prečo približne polovica nemeckých mliečnych fariem každých desať rokov ukončí svoju činnosť,
ako vysvetľuje Torsten Hemme, riaditeľ renomovaného Výskumného ústavu mliekarenského priemyslu. IFCN hovorí.
Aby ich nepostihol rovnaký osud, zvyšné farmy sú čoraz väčšie a produkujú čoraz viac mlieka.
Veľké mliekarne môžu vyvíjať tlak na "vzdorovitých poľnohospodárov", pretože napriek menšiemu počtu fariem je na trhu príliš veľa mlieka.
Na "biele zlato", mlieko, sa zameriava niekoľko veľkých spoločností.
Nechcú, aby na tom zarábali státisíce poľnohospodárov v celej Európe.
Veľmi dobre o tom píše bývalý prezident Európskej mliečnej rady (zastrešujúca organizácia európskych výrobcov mlieka) a farmár Romuald Schaber vo svojej knihe "Blutmilch" (Krvavé mlieko):
"Len keď je mlieko v rukách niekoľkých mocných ľudí, nájde svoju vysokú cenu."
Nasledujúci kontext ukazuje, ako ďaleko už pokročila:
Keďže trh s mliekom sa čoraz viac globalizuje, aj veľké európske mliekarne súperia na medzinárodnej úrovni o prestížny trh so sušeným mliekom*.
Poľnohospodári v Európe sú nútení vyrábať čoraz viac mlieka za čoraz nižšie náklady.
Veľké mliekarne prebytočné mlieko sušia a vyvážajú ho do rozvojových krajín vo forme sušeného mlieka tak lacno,
že miestni poľnohospodári nedokážu držať krok s cenami mlieka.
Na globalizovanom trhu so sušeným mliekom nakoniec zarába len niekoľko veľkých spoločností.
Živobytie a suverenita poľnohospodárov v dovážajúcich a vyvážajúcich krajinách sú však zničené.
Tento ekonomický tlak však nie je to jediné, s čím sa poľnohospodári a ich rodiny musia vyrovnať.
Carina Konradová je poľnohospodárska inžinierka a podpredsedníčka Výboru pre výživu a poľnohospodárstvo Bundestagu.
Hovorí: "Poľnohospodár je dnes všestranne nadaný človek."
Jeho zručnosti zahŕňajú chemické a fyzikálne poznatky o fungovaní pôdy a zvierat a ich premietnutie
do praxe pestovania rastlín a chovu zvierat, ako aj dômyselnú dokumentáciu a riadenie kancelárie.
Dane a obchodná administratíva nie sú o nič menej dôležité ako sociálne médiá a marketing. Kontrolór, manažér, vedúci pracovník [...] farmár je to všetko v jednej osobe."
Napriek všetkej svojej šikovnosti a nevýslovnej usilovnosti je na mnohých miestach v ťažkej situácii.
Mnohí z nich trpia syndrómom vyhorenia a miera samovrážd medzi poľnohospodármi je oveľa vyššia ako u ostatnej populácie.
Mnohí poľnohospodári preto túžia po jednoduchšom pracovnom dni.
Digitalizácia poľnohospodárstva sa opakovane uvádza ako záchrana a riešenie týchto problémov.
Roboty napríklad prevezmú dojenie a drony budú cielene aplikovať hnojivá a pesticídy na rastliny.
Zozbierané údaje, napríklad o zdravotnom stave zvierat, poveternostných parametroch alebo opotrebovaní strojov, sa ukladajú centrálne a
poľnohospodár môže monitorovať a riadiť svoje prevádzkové procesy prostredníctvom počítačového programu.
Najznámejší program tohto typu predáva agrochemická spoločnosť Bayer.
Tým sa otvárajú nové oblasti podnikania vďaka hromadnému zberu a analýze procesných údajov.
Spoločnosť Bayer dúfa, že poradenstvom a optimalizáciou poľnohospodárskych podnikov získa miliardy eur.
Podľa štúdie siete Inkota* sa tým však moc sústreďuje v rukách veľkých korporácií, ktoré zhromažďujú údaje, pretože
účinne určujú, čo budú poľnohospodári pestovať, aké stroje alebo aké osivá budú používať.
Napriek týmto sľubným možnostiam by sa takéto inovácie mali odmietnuť, pokiaľ
slúžia jednostranným spoločnostiam a zvyšujú závislosť poľnohospodárov.
Organizácia poľnohospodárov "Freie Bauern" z Nemecka to zhrnula vo svojich požiadavkách:
"Pod zámienkou ochrany životného prostredia sa priemysel snaží nielen predávať digitálne aplikácie v poľnohospodárstve, ale prezentovať ich ako nevyhnutné.
Efektívne využívanie technických inovácií je pre nás samozrejmosťou, ale chceme mať možnosť slobodne sa rozhodnúť, čo budeme na našich farmách používať. "
Mnohé poľnohospodárske podniky v Nemecku sú už veľmi zadlžené alebo z dôvodu veku a stresu končia svoju činnosť.
Čoraz viac externých investorov to využíva a investuje do poľnohospodárskych podnikov alebo kupuje poľnohospodársku pôdu.
Hoci je to pre nepoľnohospodárov zákonom zakázané, čoraz viac investorov využíva rôzne medzery v zákone.
V roku 2019 napríklad majetková spoločnosť maloobchodnej spoločnosti ALDI prevzala dve veľké spoločnosti v Sasku-Anhaltsku a Durínsku.
Poľnohospodárska pôda pre nich neslúži na výrobu potravín pre ich diskontné predajne, ale ako stabilná finančná investícia.
Celkovo je v súčasnosti viac ako 34 % pôdy vo východnom Nemecku vo vlastníctve týchto nepriemyselných investorov.
Vzhľadom na to, že pôda v súčasnosti priťahuje viac záujemcov, kúpne a nájomné ceny sa za posledných desať rokov zvýšili v priemere 2,5-krát.
Poľnohospodári si už nemôžu dovoliť pôdu, ale finančne silní investori áno.
Kvalitné potraviny však produkujú rozmanité regionálne podniky.
Zabezpečujú vysokú pridanú hodnotu v regiónoch a zásobujú krajinu v čase krízy.
Vo všeobecnosti však vzniká otázka, kto má z tohto vývoja prospech, ak to nie sú samotní poľnohospodári.
Dr. Guido Nischwitz, výskumník z Brémskej univerzity, ktorý sa špecializuje na rozvoj vidieka, vo svojej štúdii z roku 2019 zistil, že poľnohospodárskej
politike EÚ už desaťročia dominujú poslanci Európskeho parlamentu, ktorí spolupracujú so spoločnosťami vyrábajúcimi hnojivá, poľnohospodárske stroje a banky.
Sieť politikov, manažérov poľnohospodárskych spoločností a predstaviteľov združení rozhoduje
o tom, ktorí poľnohospodári dostanú koľko peňazí, ako majú pracovať a čo nakoniec skončí na tanieri spotrebiteľov.
Bývalý brazílsky minister životného prostredia José Lutzenberger to v roku 1995 vyjadril v skratke:
"V podstate ide o postupné a systematické ovládnutie poľnohospodárstva veľkými
chemickými a strojárskymi spoločnosťami, potravinárskym a obchodným priemyslom a bankami.
Skutočný farmár by mal zmiznúť.
Zostane len malé koliesko v obrovskom stroji, pevne začlenené, bez najmenšej slobody pohybu."
Toto tvrdenie zdvojnásobuje hodnotenie Romualda Schabera: " [ Poľnohospodár]
je znepokojujúci len preto, že je slobodný, že vlastní pôdu, že je nezávislý.
Pre politikov a diskontné predajne, mliekarne a poľnohospodársky priemysel by bolo príjemnejšie, keby
poľnohospodári pracovali ako priemyselní robotníci, závislí, za nízke mzdy a zdaniteľní."
Uvedomili ste si, pod akým tlakom sú poľnohospodári?
A tiež to, ako silno je národné poľnohospodárstvo zapletené do globálnych štruktúr?
Program skrytej vojny je opäť viditeľný vo veciach, na ktoré sme poukázali.
Bojuje sa proti stabilným štruktúram, ktoré slúžia ľudstvu,
a zostáva systém, v ktorom sa každý stará len o seba
- o svoj vlastný zisk.
Chápme situáciu poľnohospodárov ako odraz spoločnosti!
Ak môžu byť slobodní, spoločnosť je slobodná.
Otto von Bismarck to vyjadril takto:
"Ak neexistuje poľnohospodárstvo, nemôže existovať ani štát."
Osud poľnohospodárov je teda aj naším osudom.
To ukazuje, ako sme všetci na sebe závislí.
Začnime teda priamo tu.
Simon Roche, aktivista za občianske práva z Južnej Afriky, odporučil, že keď príde
medzinárodná kríza, keď sa zrútia trhy, prestane existovať dopyt po tovare a zavládne nezamestnanosť,
potrebujeme ako východisko regionálne hospodárske cykly,
kde sa ľudia navzájom poznajú a dôverujú si, žijú
vo vzájomnej závislosti a pravdivosti.
Dobrá rada nielen v čase krízy.