Oh, poglej to. Ti okusni zvitki. Hrustljavo, mhh. In tam Mmmmmarmelada.
In ta krožnik (fino okrašen) je čudovit, da se ti usta kar cedijo... ups, kaj je to?!
(otrok) Jajčni liker!
Govornik: Za zajtrk bi raje jedel jajce - ali tako - ali tako - ali tako - ali umm (počisti grlo).
Morda je bolje tako. Kruh, jajca, pivo, sir, klobase, zelenjavni namaz za vegane - vse to je del dobrega obroka.
Kupujemo ga v supermarketu kot nekaj samoumevnega. Vendar skoraj ne vemo, od kod ta hrana prihaja, kdo jo proizvaja in kaj vse je pri tem potrebno.
Vse to v bistvu izhaja iz kmetijstva, ki je tako steber družbe.
Kralj Friderik II. je dejal: "Kmetijstvo
je prva od vseh umetnosti, brez njega ne bi bilo trgovcev, pesnikov in filozofov.
Samo tisto, kar rodi zemlja, je pravo bogastvo."
Ali ne mislite, da je poklic kmeta prestižen in plemenit poklic, ki ga vsi zelo cenijo?
In da lahko kmetije, na katerih se prideluje dragocena hrana, ohranja kulturna krajina in ustvarjajo vrednote, obstajajo trajnostno?
Vendar vse več kmetov opušča svoje delo.
Mladi ne želijo več delati v kmetijstvu.
Kakšni so razlogi za to?
Koga zanima to stanje, ki ima posledice za celotno družbo?
Kla.tv je že poročal o prikritem/hibridnem vojskovanju, pri katerem se stabilne strukture namerno uničujejo v korist posameznikov.
V tem dokumentarnem filmu boste spoznali te povezave in področje,
ki na vse nas vpliva bolj, kot se zavedamo.
Po združitvi Nemčije je kmetijstvo močno izgubilo svojo vlogo pri oskrbi prebivalstva s hrano.
Zaradi nerentabilnosti se v Nemčiji prideluje vse manj hrane, na primer krompirja.
V praksi to pomeni, da se danes v Nemčijo uvozi približno 70 % hrane.
Po podatkih Zveznega statističnega urada je delež uvoženih živil rastlinskega izvora leta 2015 znašal približno 81 % v primerjavi s 73 % leta 2008.
To jasno kaže, kako odvisna je postala Nemčija, kar zadeva prehranjevanje svojega prebivalstva.
Kako se to zgodi?
Vse več zakonov, pravil in predpisov zelo otežuje preživetje kmetov v Nemčiji, ki s pridelavo hrane preživijo svoje kmetije in družine.
Zakon o obnovljivih virih energije (EEG) v praksi na primer vodi v zlorabo dragocenih kmetijskih zemljišč.
Kmetje ga dajejo v najem ali uporabljajo za vetrne turbine, fotovoltaične sisteme ali bioplinarne.
Ciljno spodbujanje proizvodnje energije pomeni, da ta obdelovalna zemljišča niso več na voljo za pridelavo hrane.
To pomeni, da je danes energetska koruza vredna več kot tako imenovana krušna pšenica, gnojnica pa več kot mleko, saj se ti dragoceni materiali v bioplinarnah pretvarjajo v električno energijo.
Zaradi teh predpisov in zakonov je delo v Nemčiji dražje.
Zato se cenejši uvoženi izdelki zdijo privlačni.
Sporazum o prosti trgovini med EU in skupnim južnoameriškim trgom (Mercosur) je bil uveden junija 2019.
Evropski trg je med drugim odprt za gensko spremenjeno sojo iz Južne Amerike.
Za proizvodnjo živil živalskega izvora se vsako leto uvozi že skoraj 70 kilogramov soje na državljana EU.
Soja je beljakovinsko bogata krma za živali in je kljub veliki razdalji na voljo zelo poceni.
Po besedah brazilske kmetijske strokovnjakinje Larise Bombardi so v Evropi za sojo dovoljeni ostanki glifosata v količini največ 0,05 mg na kilogram.
V Braziliji je 10 mg na kilogram - 200-krat več.
Glifosat je sredstvo za zatiranje plevela in je dokazano rakotvoren.
Če bi se mejna vrednost glifosata za uvoženo sojo znižala na raven, ki je dovoljena v pitni vodi, ne bi bilo več dovoljeno uvažati soje.
Tako bi bilo v korist kmetov, okolja in potrošnikov smiselno gojiti volčji bob, grah in bob kot avtohtone krmne rastline v Evropi.
Kmetje se ne soočajo s precejšnjimi ovirami le na poljih, saj so pod pritiskom tudi številni pridelovalci mleka, saj je cena mleka prenizka.
Če ne želijo odnehati, se morajo razširiti in posodobiti.
Kmet na primer vloži pol milijona ali več v nov, večji hlev.
Kljub temu izgubi.
28 do 36 centov na liter mleka je premalo za pokritje stroškov, odplačilo
bančnega posojila pa ne pride v poštev.
Zato vsakih deset let preneha delovati približno polovica nemških mlečnih kmetij, kot pojasnjuje
Torsten Hemme, direktor priznanega raziskovalnega inštituta za mlečno živinorejo. IFCN pravi.
Da bi se izognili isti usodi, se preostale kmetije vedno bolj povečujejo in proizvajajo vedno več mleka.
Velike mlekarne lahko pritiskajo na "uporne kmete", saj je kljub manjšemu številu kmetij na trgu preveč mleka.
Peščica velikih korporacij si prizadeva za "belo zlato", mleko.
Ne želijo, da bi več sto tisoč kmetov v Evropi z njim zaslužilo.
Nekdanji predsednik Evropskega odbora za mleko (krovne organizacije evropskih proizvajalcev mleka) in kmet Romuald Schaber o tem zelo dobro piše v svoji knjigi "Blutmilch" (Krvavo mleko):
"Mleko ima svojo visoko ceno šele takrat, ko je v rokah peščice vplivnih ljudi."
Kako daleč je to že prišlo, je razvidno iz naslednjega konteksta:
Ker postaja trg mleka vse bolj globaliziran, velike evropske mlekarne na mednarodni ravni tekmujejo tudi za želeni trg mleka v prahu*.
Kmetje v Evropi so prisiljeni proizvajati vedno več mleka po vedno nižjih cenah.
Velike mlekarne presežek mleka posušijo in ga v obliki mleka v prahu tako poceni izvozijo v države v
razvoju, da lokalni kmetje ne morejo slediti tem cenam mleka.
Na koncu na tem globaliziranem trgu mleka v prahu zasluži le nekaj velikih korporacij.
Vendar se uničujejo sredstva za preživljanje in suverenost kmetov v državah uvoznicah in izvoznicah.
Vendar pa ta gospodarski pritisk ni edina stvar, s katero se morajo kmetje in njihove družine spopadati.
Carina Konrad je kmetijska inženirka in namestnica predsednice odbora za prehrano in kmetijstvo v Bundestagu.
Pravi: "Kmet je danes vsestransko nadarjena oseba."
Njegova znanja vključujejo kemijsko in fizikalno znanje o delovanju tal in živali ter prenos tega
znanja v prakso gojenja rastlin in vzreje živali, pa tudi zahtevno dokumentacijo in vodenje pisarne.
Obdavčenje in poslovna administracija nista nič manj pomembna kot družbeni mediji in trženje. Kontrolor, vodja, direktor [...] kmet je vse to v eni osebi."
Kljub vsej svoji bistroumnosti in neizmerni marljivosti je marsikje v hudi stiski.
Mnogi trpijo zaradi izgorelosti, stopnja samomorov med kmeti pa je veliko višja kot med ostalim prebivalstvom.
Številni kmetje si zato želijo lažji delovni dan.
Digitalizacija kmetijstva se vedno znova navaja kot rešiteljica in rešitev teh težav.
Roboti na primer prevzamejo molžo, brezpilotni zrakoplovi pa usmerjeno uporabljajo gnojila in pesticide na rastlinah.
Zbrani podatki, na primer o zdravju živali, vremenskih parametrih ali obrabi strojev, se shranijo centralno, kmet
pa lahko prek računalniškega programa spremlja in nadzoruje svoje operativne postopke.
Najbolj znan tovrstni program trži agrokemično podjetje Bayer.
Z množičnim zbiranjem in analizo procesnih podatkov se odpirajo nova poslovna področja.
Bayer upa, da bo s svetovanjem in optimizacijo kmetijskih podjetij zaslužil več milijard evrov.
Vendar pa je po študiji mreže Inkota* moč na ta način skoncentrirana v rokah velikih korporacij, ki zbirajo podatke,
saj te dejansko določajo, kaj kmetje gojijo, katere stroje ali katera semena uporabljajo.
Kljub tem obetavnim možnostim je treba takšne inovacije zavrniti,
dokler služijo enostranskim podjetjem in povečujejo odvisnost kmetov.
Nemška organizacija kmetov "Freie Bauern" to povzema v svojih zahtevah:
"Pod pretvezo varstva okolja industrija ne poskuša le prodati digitalnih aplikacij v kmetijstvu, temveč jih želi predstaviti kot nepogrešljive.
Učinkovita uporaba tehničnih inovacij je za nas samoumevna, vendar se želimo svobodno odločati, kaj bomo uporabljali na svojih kmetijah. "
Številne kmetije v Nemčiji so že močno zadolžene ali pa zaradi starosti in stresa propadajo.
Vse več zunanjih vlagateljev to izkorišča in vlaga v kmetije ali kupuje kmetijska zemljišča.
Čeprav je to za nekmetovalce zakonsko prepovedano, vse več vlagateljev izkorišča različne vrzeli v zakonu.
Leta 2019 je na primer družba s premoženjem maloprodajnega podjetja ALDI prevzela dve veliki podjetji v deželah Saška-Anhalt in Turingija.
Kmetijska zemljišča zanje niso namenjena pridelavi hrane za njihove diskonte, temveč so stabilna finančna naložba.
Skupaj je zdaj več kot 34 % zemljišč v vzhodni Nemčiji v lasti teh neindustrijskih vlagateljev.
Ker se za zemljišča zanima več interesentov, so se nakupne in najemne cene v zadnjih desetih letih v povprečju povečale za 2,5-krat.
Kmetje si zemlje ne morejo več privoščiti, finančno močni vlagatelji pa lahko.
Vendar pa so raznolika regionalna podjetja tista, ki proizvajajo visokokakovostno hrano.
Zagotavljajo visoko dodano vrednost v regijah in hranijo državo v času krize.
Na splošno pa se postavlja vprašanje, kdo ima koristi od tega razvoja, če ne kmetje sami.
Dr. Guido Nischwitz, raziskovalec na Univerzi v Bremnu, specializiran za razvoj podeželja, je v študiji iz leta 2019 ugotovil, da
v kmetijski politiki EU že desetletja prevladujejo poslanci Evropskega parlamenta, ki sodelujejo s podjetji za proizvodnjo gnojil, kmetijskih strojev in bankami.
Mreža politikov, direktorjev kmetijskih podjetij in uradnikov združenj odloča o
tem, kateri kmetje dobijo koliko denarja, kako naj delajo in kaj na koncu konča na krožnikih potrošnikov.
Nekdanji brazilski minister za okolje Jose Lutzenberger je leta 1995 to na kratko opisal:
"V bistvu gre za postopen in sistematičen prevzem kmetijstva s strani
velikih kemičnih in strojnih podjetij, živilskopredelovalne in tržne industrije ter bank.
Pravi kmet mora izginiti.
Ostane le še majhen kolesce v velikem stroju, trdno vpeto, brez najmanjše svobode gibanja."
To izjavo podvaja ocena Romualda Schaberja: " [ Kmet] je moteč
samo zato, ker je svoboden, ker ima v lasti zemljo, ker je neodvisen.
Za politike in diskontne trgovce, mlekarne in kmetijsko industrijo bi bilo prijetneje, če
bi kmetje delali kot industrijski delavci, odvisni, z nizkimi plačami in obdavčljivi."
Ste se zavedali, kako velik je pritisk na kmete?
In kako močno je nacionalno kmetijstvo vpeto v globalne strukture?
Načrt prikritega vojskovanja je ponovno viden v stvareh, ki smo jih izpostavili.
Stabilne strukture, ki služijo človeštvu, so zatrte
in ostane sistem, v katerem vsak skrbi le zase
- za svoj dobiček.
Razumimo položaj kmetov kot odraz družbe!
Če so lahko svobodni, je svobodna tudi družba.
Otto von Bismarck se je izrazil takole:
"Če ni kmetijstva, tudi država ne more obstajati."
Usoda kmetov je torej tudi naša usoda.
To kaže, kako smo vsi odvisni drug od drugega.
Začnimo tukaj.
Simon Roche, aktivist za državljanske pravice iz Južnoafriške republike, je svetoval, da
ko pride do mednarodne krize, ko se trgi sesujejo, ko ni več povpraševanja po blagu in je brezposelnost
velika, potrebujemo regionalne gospodarske cikle kot izhod,
kjer se ljudje poznajo in zaupajo drug drugemu, živijo
v odvisnosti drug od drugega in v resnici drug z drugim.
Dober nasvet, ne le v času krize.