Rezonananca, stvorenja frekvencije
Sve više ljudi pati od zdravstvenih problema kao što su vrtoglavica, glavobolja, srčana aritmija ili nesanica.
Stres se često navodi kao uzrok.
Sljedeći dokumentarni film iz 2012. godine pokazuje da su takvi simptomi često povezani s
potpuno drugačijim, manje poznatim uzrocima.
Film nas vodi na putovanje od naših početaka do 1990-ih, kada je započela ekspanzija tehnologije bežične komunikacije.
Od tada je čovječanstvo uronjeno u ocean umjetnih frekvencija.
Golim okom planeta izgleda ista, ali na staničnom nivou to je najveća promjena s kojom se život na Zemlji ikada suočio.
Efekte ne treba podcijeniti!
Kla.TV je za vas prevela i sinhronizovala ovaj film na njemački.
Naučnici, predstavnici industrije, doktori i pogođene osobe imaju svoje mišljenje.
Nadamo se da ćete uživati u gledanju sljedećeg dokumentarnog filma Jamesa Russella: "RESONANCE – Creatures of Frequency"!
Sredinom 1980-ih, oko tri posto ljudi u većini zemalja koristilo je mobilne telefone; danas
gotovo sto posto ljudi koristi mobilne telefone.
Kad im bude 19 ili 20 godina, već će deset godina koristiti mobilne telefone, a mi nemamo pojma kakve rizike to nosi.
Uronjeni smo u ocean elektromagnetnog zračenja. Ono nas okružuje sa svih strana.
Nevidljivo, ne možemo ga vidjeti. Ali znamo da je tamo.
Svaki put kad koristiš svoj mobilni telefon, znaš da je tu.
Izuzetno je teško vratiti sat unazad. Nemoguće.
Ali moramo biti svjesni ovih zdravstvenih učinaka kako bismo mogli poduzeti sigurnosne mjere.
Trenutno je izjava Svjetske zdravstvene organizacije o ovome da je to stvarno.
Nismo bili jedini klaster raka oko antene; ima mnogo klastera raka oko antena.
Većina karcinoma koji će doći još nije stigla.
Kako smo ikada mogli misliti da smo sigurni kad zračimo naš mozak mikrotalasima?
Mi jednostavno još ne razumijemo u potpunosti šta radimo.
Konačno imamo saopćenje o tome da li mobilni telefoni uzrokuju rak.
Neidentificirani naučnik je na pragu otkrića koje je trebalo promijeniti sve. Zvao se Winfried Otto Schumann.
Od tog dana nadalje je svojim učenicima predavao fiziku električne energije .
Kako sfera unutar sfere može generisati električni napon. I kao rezultat: frekvencija.
Schumannova klasa je imala poteškoća s razumijevanjem teme.
Da bi bilo lakše, profesor im je naložio da zamisle da je Zemlja jedna sfera, a jonosfera druga.
Zatim ih je zamolio da izračunaju napetost među njima.
Pošto on sam nije imao pojma, Schumann je također počeo računati.
Konačno je stigao na frekvenciju od oko 10 herca.
Koliko god to Schumannu zvučalo nevjerovatno, naš planet je imao puls, mjerljivu frekvenciju koja je okruživala život na Zemlji.
Iako je profesor bio ponosan na svoje otkriće, rekao je da ono nije od velike važnosti.
Posebno jer je objavljeno samo u malom naučnom časopisu, na zadnjim stranicama pod naslovom "Schumannova rezonanca".
Trebalo bi nekoliko godina, uključujući nevjerovatan zaokret sudbine, prije nego što bi profesor
shvatio pravo značenje Schumannove rezonancije.
Ovaj zaokret sudbine započeo je 30 godina ranije s drugim njemačkim naučnikom po imenu Hans Berger.
Koristeći samostalno izrađen EEG uređaj, Berger je napravio prvi zapis električne frekvencije koju prenosi ljudski mozak.
U početku se predlagalo da se val nazove po čovjeku koji ga je otkrio, ali Berger, koji je bio skroman čovjek,
odabrao je abecedenski naziv. Nazvao ga je: "Alfa val".
Nedugo nakon otkrića profesora Schumanna, jedan od kolega Hansa Bergera, čovjek po imenu Ankermüller, naišao je na iznošenu
kopiju malog naučnog časopisa; upravo onog malog naučnog časopisa u kojem je otkriće profesora
Schumanna bilo objavljeno nekoliko godina ranije.
Pročitao je članak nekoliko puta i odmahnuo glavom u nevjerici.
Odmah je prepoznao veličinu onoga što ga je čekalo.
Učestalost alfa-valova koje je zabilježio Hans Berger bila je gotovo identična Schumannovoj rezonanci: učestalosti Zemlje.
Dr. Ankermüller je odmah kontaktirao Schumanna kako bi ga uvjerio da provede daljnja istraživanja.
Schumann se složio i nastavio razvijati svoja otkrića zajedno s jednim od svojih studenata.
Detaljno su proučavali kako se napon pražnji munjom u šupljini jonosfere.
Konačno su stigli na preciznu frekvenciju: puls Zemlje, Schumannova rezonanca, iznosio je
tačno 7,83 herca. Otkriće je bilo zapanjujuće.
Da li je Schumannova rezonanca bila samo slična alfa talasima ljudskog mozga? Ne – bila je identična!
Frekvencija mozga koja kontroliše našu kreativnost, naše performanse, naš stres, naše strahove i naš
imuni sistem nekako se uskladila s frekvencijom planeta.
Puls zemlje postao je puls samog života.
Frekvencija talasa mjeri se u hercima. To označava broj oscilacija koje talas napravi u sekundi.
Frekvencije se kreću od jedne bilijontine atoma do dužine samog svemira.
Teoretski, frekvencije su beskonačne, apsolutno beskrajne.
Ako je to bila slučajnost, onda je bila jedna od najspektakularnijih u prirodi!
Pa šta je sve ovo značilo? Nije dugo trebalo prije nego što je neko pokušao saznati.
Zvao se Rütger Wever, ugledni naučnik na Institutu Max Planck.
Početkom 1960-ih profesor je izgradio podzemni bunker kako bi proučavao cirkadijalni ritam ljudi.
Cirkadijalni ritam je dnevno-noćni ritam koji je utisnut u svaki život .
Tokom trideset godina profesor je provodio eksperimente u kojima je 1.234.321 student-volonter živio u bunkeru sedam
sedmica, potpuno zaštićen od prirodnih Zemljinih rezonancija.
Njegovi nalazi pružaju nam zapanjujuće uvide.
Otkrio je da su fizičko i mentalno zdravlje studenata patili čim je Schumannova rezonanca filtrirana iz bunkera .
On je tamo vodio studente. Nije se usudio to raditi sa bolesnim ili starijim ljudima.
On je doveo mlade studente tamo jer je znao—Wever je znao—da će to imati utjecaj.
Dakle, očigledno nema Schumannove rezonancije pod zemljom.
Postojala su samo poprečna magnetska polja iz unutrašnjosti Zemlje.
Kada ih je zakopao pod zemljom, počeli su se osjećati loše, imali su glavobolje i njihov
cirkadijalni ritam je bio potpuno poremećen.
Zanimljivo je bilo da je, kada je primijenio frekvenciju od 7,83 herca pomoću generatora magnetskih impulsa, to odmah prestalo.
Wever je tajno uveo frekvenciju 7,83 u bunker putem umjetnog predajnika.
Svaki put kad bi to učinio, primijetio je da štetni učinci koje su volonteri pretrpjeli ili nestanu ili se smanje.
Njen stres, glavobolje i emocionalna napetost su se smanjili, a njena dobrobit je vraćena.
Kroz cijelu uvodnu prezentaciju o Šumannovoj rezonanci.
Weverovo istraživanje je otkrilo nevjerovatnu vezu između ljudskog zdravlja i prirodne frekvencije planeta.
A 2011. godine, revolucionarno istraživanje je sugerisalo nešto još impresivnije:
Schumannova rezonanca mogla bi biti povezana s početkom samog života.
Proboj je postigao Luc Antoine Montagnier, nobelovac koji je prvi otkrio virus HI u .
Profesor je proveo eksperimente na memoriji vode i istraživao kako voda može zadržati sjećanje na
supstance koje su ranije bile rastvorene u njoj.
Time je naišao na nešto što bi dovelo u pitanje principe nauke.
Sav život potiče iz života. Ovo je osnovni princip nauke koji nijedan eksperiment nikada nije opovrgnuo.
Život može nastati samo tamo gdje je život ranije postojao.
A mehanizam za ovo je oduvijek shvaćen kao materijalni.
Dakle, poput jaja i spermija, ili spora i diobe ćelije.
Međutim, eksperimenti Lucija Montagniera iznose potpuno drugačiju hipotezu.
Profesor je pokazao da DNK sekvence, stvarni gradivni blokovi života, komuniciraju jedna s drugom u vodi
emitirajući niskofrekventne elektromagnetske valove.
Čak i kada je DNK bila pohranjena u odvojenim epruvetama, profesor je i dalje
detektirao elektromagnetsku komunikaciju između njih.
Koliko sofisticirana mogla biti ova komunikacija?
Pa, Luc Montagnier je pokazao da su sposobni formirati nukleotide – gradivne blokove DNK – i sastaviti se u potpuno novu DNK.
Naučnici su bezbroj puta kombinovali ove komponente, ali u nijednom eksperimentu nisu uspjeli ponovo
rasplamsati iskru života i pretvoriti nukleotide u pravu DNK bez da je DNK već bila prisutna.
Uostalom, život može postojati samo tamo gdje je život već postojao prije.
Međutim, u eksperimentima Luc Montagniera DNK je bila potpuno filtrirana iz vode. Ipak, formirala se nova DNK.
Kako je to bilo moguće? Kako je Luc Montagnier postigao ono što nijedan drugi naučnik nije mogao?
I kako je stvorio život tamo gdje života nije bilo?
Šta je bilo toliko drugačije u eksperimentima Lucija Montagniera?
Postojala je frekvencija. Frekvencija koja bi, ako bi se uklonila, uzrokovala neuspjeh eksperimenta.
Ali kad je bila prisutna, osiguravala je uspjeh. Ova frekvencija iznosila je 7,83 herca: Schumannova rezonancija.
Osjetljiva veza između života i frekvencije planeta bila je ovdje uspostavljena.
Međudjelovanje između živih organizama i elektromagnetskih frekvencija. Ovisnost, veza.
Dokazi za ovo mogu se pronaći čitanjem naučnih članaka, ali još očigledniji dokazi mogu se pronaći jednostavnim izlaskom vani.
Kako se sve ovo dogodilo? Pa, ako pogledate historiju Zemlje, čini se prilično očiglednim.
Schumannovi valovi su dio ove planete od samog početka.
Život se razvio okružen njima i neizbježno se prilagodio njima.
Zapravo, naša osjetljivost na frekvenciju duboko je povezana s našom sposobnošću da percipiramo još jedan fenomen planete.
Prije dvije milijarde godina, magnetotaktičke bakterije su uspostavile jednostavan, ali
fascinantan odnos s magnetskim poljem Zemlje.
Jednonaselni organizam sadržavao je čestice magnetnog materijala.
To mu je omogućilo da se ponaša poput igle kompasa i orijentira se duž magnetskih linija Zemlje.
Kako su organizmi postajali sve složeniji, njihova ovisnost o Zemljinim magnetskim poljima također je rasla.
Znamo da su pčele osjetljive na magnetska polja. Znamo da u njihovim tijelima postoje čestice magnetita.
Laboratorijska ispitivanja su pokazala da su oni zaista osjetljivi na magnetska polja.
Laboratorijska ispitivanja su pokazala da je moguće kontrolisati način na koji pčele grade saće stvaranjem
umjetnog magnetnog polja, i čini se očiglednim da pčele koriste magnetna polja za orijentaciju.
Krhka ravnoteža života na Zemlji savršeno je ilustrirana našom ovisnošću o pčelama i njihovim oprašivanjem biljaka.
Vjeruje se da život jedva da bi imao šanse bez pčela.
Oprašivanje insektima je neophodno za gotovo sve što čini hranu zanimljivom:
Dakle, voće, orašasti plodovi i sve to zahtijevaju oprašivanje insektima, a pčele su najvažnija grupa oprašivača.
Da nije bilo pčela...
Da nije pčela, imali bismo vrlo dosadnu ishranu.
Da, imali bismo vrlo oskudan život. Mislim da je to poenta, bez pčela...
I, naravno, osim biljaka koje nam trebaju za hranu, one također oprašuju divlje biljke, a u mnogim
slučajevima čak ni ne znamo detalje oprašivanja.
Ali možemo biti sigurni da bi mnoge naše divlje biljke nestale bez pčela koje ih oprašuju.
S nama je Maryann Fraizer, viša saradnica za apikulturu pri Državnom univerzitetu Pennsylvanije.
Koji su klasični kriteriji za mortalitet pčela koje pčelar može koristiti da izađe, pogleda pčele
i kaže: "Ovo izgleda kao klasičan slučaj toga"?
Simptomi su da su pčele relativno zdrave i jake, ali u kratkom roku populacija odraslih pčela u košnici opada; napušta koloniju.
A ono što ostaje je mnogo legla, što znači mlade pčele, med i pelud.
Na kojim kontinentima je zabilježena ova smrt pčela?
Pad populacija pčela medarica zaista se dogodio širom svijeta.
Mnoge druge zemlje prijavljuju pad populacije pčela medarica.
Da li je ovo zaista posljedica takozvanog fenomena mortaliteta pčela poznatog kao "poremećaj kolapsa kolonija" (CCD),
za koji postoji specifičan skup kriterija, je drugo pitanje.
I to je jedna od stvari koje pokušavamo razumjeti kroz komunikaciju s ljudima iz drugih dijelova svijeta.
Ova trenutna zabrinutost postoji otprilike od 2006. godine, posebno u Sjedinjenim Američkim Državama, gdje su mnogi
profesionalni pčelari iznenada otkrili da njihove pčele, koje su bile zdrave do određenog trenutka u
godini, zatim trpe spektakularne gubitke krajem ljeta.
I činilo se da su drugačiji od svega što je ikada viđeno prije.
Tako su ljudi došli do svojih košnica i otkrili da u njima više nema pčela.
Ova vrsta mortaliteta pčela, poznata i kao CCD (poremećaj kolapsa kolonija), pogađa pčelinje kolonije širom
svijeta, a u nekim zemljama prijavljuju gubitke do 70%.
Naveden je niz razloga kao okidači.
Ali nijedan od njih nije mogao konačno objasniti zašto su pčele iznenada prestale da se
vraćaju u svoje košnice – uz jedan izuzetak:
Sensacionalno istraživačko djelo Jochena Kuhna i njegovog tima.
U eksperimentu je doktor radio sa osam pčelinjih zajednica i postavio standardni DECT telefon u četiri od njih.
Znanstvenici su potom pratili ima li prisustvo DECT telefona ikakvog utjecaja na to hoće li se pčele
vratiti u košnicu. Rezultati su bili zapanjujući.
Pčele su se vratile u uobičajenom broju u košnice u kojima nisu bili postavljeni DECT telefoni.
Međutim, gotovo nijedna pčela se nije vratila u košnice koje su sadržavale DECT telefon.
Ni jedna pčela se nije vratila u jedan od košnica u kojima se nalazio DECT telefon.
Da bismo u potpunosti razumjeli značaj Kuhnovog eksperimenta, prvo moramo razumjeti kako radi DECT telefon.
Razlog zbog kojeg možete hodati po kući i obavljati pozive pomoću DECT telefona je taj što bazna stanica vašeg DECT telefona šalje
elektromagnetske valove, nazvane mikrotalasima, na slušalicu.
Ovo je potpuno isti način na koji antena mobilne mreže komunicira s mobilnim telefonom.
DECT telefon je u suštini minijaturna verzija mobilne antene.
Ako pčela bude pogođena zračenjem DECT telefona, sigurno će biti pogođena i zračenjem mobilne antene.
A s četiri milijarde korisnika mobilnih telefona širom svijeta, iznenada se pojavio
alarmantan broj antenskih stupova za mobilne telefone.
Magnetni osjećaj za orijentaciju pčele omogućava joj da se orijentira koristeći linije magnetskog polja Zemlje.
Vještina u koju je uloženo milijune godina razvoja i dotjerivanja.
Zar nije očigledno da bi takva visoka osjetljivost bila pogođena čak i najmanjim promjenama u elektromagnetnom okruženju?
Šta, dakle, znači ova ogromna promjena koja se dogodila gotovo preko noći?
Postoje li druge vrste koje su osjetljive na magnetska polja?
Osjetljivost koja ih na kraju čini ranjivim na ljudski stvorene frekvencije?
Nažalost, otkriće novog proteina nazvanog kriptohrom ukazuje da sav život posjeduje magnetski osjećaj.
Otkriveni su u biljkama 1990-ih. Njihova funkcija je da apsorbuju plavo svjetlo, koje je potrebno za regulaciju rasta.
Od tada su pronađeni kod insekata, životinja, sisara, ljudi i ptica.
Kriptohromi su biološke molekule koje se nazivaju proteinima.
Proizvode ih neki od naših gena, nazvanih CRY geni.
A molekula kriptokroma zapravo reguliše naš cirkadijalni ritam, uključujući proizvodnju melatonina.
Čini se da neki kriptokromi imaju funkciju apsorpcije svjetlosti, djelujući kao detektori za cirkadijalni sat.
Dakle, oni su ulaz za ritam dana i noći koji, čini se, imaju mnoge vrste, kako biljke tako i životinje.
Ali 2000. godine Thorsten Ritz je otkrio još zapanjujuću ulogu kriptokroma.
U nizu eksperimenata s crvendaćima dokazao je da njihov osjećaj za orijentaciju nije zasnovan isključivo na magnetizmu, već
da potiče direktno iz ćelija kriptohroma smještenih iza oka.
Mislim da publikacije Ritza predstavljaju jednu od onih prekretnica u nauci.
Jer on sugerira da je ova molekula kriptohroma – sjetite se, ona je odgovorna za utjecaj i kontrolu
cirkadijalnih ritmova – i upravo je ta molekula odgovorna za to što pticama daje kompas, magnetski kompas.
Ptice doslovno vide magnetska polja Zemlje, možda kao svijetlu ili tamnu mrlju preklopljenu na njihovo vidno polje.
A kada pomjere glavu ili tijelo, tačka ili oznaka se pomjera s njima – slično prikazu u kokpitu borbenog pilota.
Oni imaju tu neku stvar koju vide, a koja im omogućava da se orijentišu dok lete.
Način na koji je ovo testirao bio je izlaganje ptica visokofrekventnim poljima kako bi vidio
hoće li to zaista ometati njihov magnetski kompas.
Ispostavilo se da visokofrekventno polje ne samo da je zaista ometalo migraciju crvendaća, nego je
to bio slučaj čak i pri vrlo niskim jačinama polja.
Stvarno je važno i zaista zanimljivo da su čak i vrlo slaba visokofrekventna polja utjecala na kompas crvendaća.
Ritzovi eksperimenti su jasno pokazali da je ćelija kriptohroma koja se koristi za navigaciju ozbiljno pogođena
ljudskim frekvencijama – čak i frekvencijama znatno ispod onih koje regulatorno tijelo ICNIRP smatra sigurnim.
Sve studije o navigaciji kod životinja, kod žohara, zebrica, kokoši, crvendaća – u svima je utvrđeno da je njihov
magnetni kompas poremećen visokofrekventnim poljima znatno ispod granica propisanih od strane ICNIRP-a.
Radim na pticama, konkretno na pticama i insektima.
Pokazao sam da su osjetljivi na polja znatno ispod ICNIRP-ovih razina za koje se tvrdi da su sigurne za nas ljude.
Ako pogledate ove vrijednosti, na koje istraživanja pokazuju da životinje reaguju osjetljivo – postoji vrlo dobra literatura o
tome koja pokazuje da su ove vrijednosti znatno niže od onih kojima smijemo biti izloženi i,
posljedično, kojima su izložene i životinje u okolišu.
Postoje vrlo čvrsti naučni razlozi za vjerovanje da će magnetna polja, umjetna magnetna polja, uništiti staništa brojnih vrsta.
Koliko se naša okolina promijenila kao rezultat elektromagnetskih polja?
Tokom posljednjih 25 godina promijenilo se do neprepoznatljivosti...
Milioni puta je veće u pogledu elektromagnetske energije.
Bivši Nacionalni odbor za zaštitu od zračenja naveo je u jednom od svojih dokumenata da procjenjuje kako je zračenje u okolišu
– ako to želite nazvati tako – poraslo za mnoge milijune puta u odnosu na stanje od prije 50 godina – za mnoge milijune puta.
To je ogromna promjena u okolišu na Zemlji i potpuno preplavljuje sve te prirodne signale,
uključujući Schumannove valove, s kojima smo se razvijali.
"Elektromagnetsko zagađenje od mobilnih telefona primoralo nas je da obavimo mjerenja na moru." Citat dr.
Jedan od razloga zašto su kriptokromi vrlo zanimljivi, posebno u vezi s činjenicom da ljudi detektuju magnetska polja, jest
nedavno istraživanje dr. Foleyja i njegovih kolega koje pokazuje da ako u voćne mušice unesete ljudske
kriptikrome, te mušice postaju magnetosenzitivne zbog prisustva tih ljudskih kriptikroma.
Ovo zapravo pokazuje da su ljudski kriptokromi magnetosenzitivni, da detektuju magnetska polja.
Otkriće ćelije kriptohroma potaknulo je obnovljeni interes za ljudski magnetski osjećaj,
osjećaj koji je Robin Baker predvidio prije 40 godina.
Ovo nije naučni slijepi let. To je eksperiment da se utvrdi da li djeca imaju osjećaj za smjer.
S povezom preko očiju i zaštitnim slušalicama, ispitanik se okreće na posebnoj stolici dok više ne zna u kojem smjeru gleda.
Stolica se zaustavlja, a ispitanik pogađa da li je okrenut prema istoku, zapadu, sjeveru ili jugu.
Pretpostavka je zabilježena u malom računaru.
Ako djeca nemaju osjećaj za smjer, njihove pretpostavke bi bile nasumične. Ali nisu.
Djeca od deset ili jedanaest godina mogu prilično dobro pogoditi.
Čini se kao da imaju pravi osjećaj za orijentaciju. I čini se da je to magnetski osjećaj.
Kada naučnici pričvrste magnet za glave ispitanika, to značajno narušava njihov osjećaj za orijentaciju.
To predstavlja ogroman korak naprijed u smislu razumijevanja.
I, naravno, to pokreće razna pitanja, poput onog da li ljudi zaista mogu navigirati koristeći Zemljino magnetsko polje, i ako
to danas ne čine, jesu li to možda činili prije hiljada godina?
Naravno, ovo također postavlja pitanje da li postoji proces kojim se magnetska polja zaista detektuju u ljudskom
tijelu, što dovodi do ovog poremećaja cirkadijalnih ritmova.
Što bi objasnilo sve negativne zdravstvene učinke koje toliko često viđamo u
epidemiološkim studijama o zdravlju i magnetskim poljima.
Ako ljudi imaju sposobnost percipiranja magnetskih polja, ako imaju istu sposobnost kao pčele, ptice i leptiri, znači li
to da smo jednako podložni ljudskim frekvencijama kao i oni?
Hoće li promjene u našem okruženju utjecati na nas na isti način na koji utječu na njega?
Kako biste opisali elektrosenzitivnost?
Elektrosenzitivnost je kada ljudi počnu reagovati, njihova tijela počnu reagovati na elektromagnetna polja.
Općenito govoreći, elektromagnetska polja na koja reagiraju su bežična.
Dakle, to je bežična komunikacija, Wi-Fi, bežični telefoni, DECT telefoni, mobilni telefoni, mobilne antene.
Oni svi šalju signale koje naša tijela nikada prije nisu iskusila.
A kad počne utjecati na ljude – kad je počelo utjecati na mene – obično prvo pogađa glavu – počneš osjećati bol u glavi.
Ne volim reći glavobolja, jer je to bol u tvojoj glavi koji se ne može uporediti ni s jednom glavoboljom koju si ikada imao.
Većina ljudi se žali na simptome kao što su srčana aritmija, nesanica, glavobolje, poremećaji vida,
vrtoglavica, različiti tipovi senzornih poremećaja ili neuroze.
Oni opisuju da doživljavaju neobične senzacije u svojim tijelima.
Zaista može utjecati i na endokrini sustav i funkciju štitnjače. Popis je zaista beskrajan.
U mom konkretnom slučaju, i to nije slučaj kod svih, ako se ne udaljim iz tog okruženja, počinjem osjećati prilično jak bol u
stomaku – a to znači da je prekasno, imam unutrašnje krvarenje.
Mislim da su simptomi toliko raznoliki, a asocijacije koje ljudi prave vrlo je teško prihvatiti ako
nemate znanja o toj temi, što većina ljekara nema.
I to nije njihova krivica. Nismo obučeni da prepoznamo ovo stanje.
To je vrlo novo, a naše razumijevanje je u ovoj fazi još uvijek potpuno nezrelo – poduzimaju se tek prvi
koraci da se razjasni i u potpunosti razumije ovo stanje.
Kao i mnogi ljudi koji pate od elektrosenzitivnosti, Brian je bio primoran napraviti radikalne promjene u svom domu.
Ove dvije prostorije bile su potpuno obložene metalnom folijom.
Ova prostorija i spavaća soba su stoga Faradayjeve kaveze.
A ako zaista provjerite elektromagnetska polja ili mikrotalasne zrake – a ovaj uređaj jednostavno pretvara mikrotalasne
zrake u zvučne signale – onda ćete ustanoviti da onaj toranj tamo, udaljen oko pola milje, meni ne uzrokuje nikakve probleme.
Kada sam štitio prostoriju, ugradio sam metalom obloženo staklo na prozorima, što mi
omogućava da eliminiram većinu elektromagnetskih polja.
Aspekti organizma koji mu omogućavaju da detektuje i reaguje na elektromagnetna polja – moglo bi se
reći da se ove riječi koriste u različitim kontekstima.
A ako to razložite na "elektrosenzitivne" – mogli biste reći da je to zapravo odgovor na sam život.
Na primjer, kada proučavamo organizam da bismo utvrdili postoji li život, zapravo tražimo prisustvo električne
energije – na primjer, pomoću elektrokardiograma (aktivnost srca), EKG-a, i elektroencefalograma, EEG-a.
Ono što ovdje istražujemo je prisustvo električne struje iz ovih ciljnih organa, mozga i srca.
A kad to vidimo, to je znak da je život prisutan.
U određenom smislu elektromagnetna polja su dio samog života na staničnom nivou. Moglo
bi se reći da je sav život elektrosenzitivan.
U očajničkoj želji da uvjere ljude da elektrosenzitivnost zaista postoji, Brian i nekoliko drugih oboljelih prijavili
su se za revolucionarni eksperiment na Univerzitetu Essex.
Experiment proveden pod vodstvom Elaine Fox bio je, nažalost, posljednji rad na tu temu.
Morate ući u oklopljenu sobu.
Uđete tamo na relativno kratko vrijeme, mast je uključena 10 minuta, isključena 10 minuta, a zatim ponovo uključena
10 minuta – i onda možete vidjeti primijetite li to ili ne.
Ušao sam u sobu i rekao im da neću moći reći je li jarbol uključen ili isključen.
Zašto je to tako? Zato što je njihovo razumijevanje načina na koji treba odgovoriti na to pogrešno.
Za većinu ljudi nije tako da uključiš mast i oni kažu: "Oh, osjećam to."
A onda skinu jarbol i osoba kaže: Ah, sada se opet osjećam dobro. Ne radi se tako.
Patim od peludne groznice i kad uđem na ovakvo polje, treba neko vrijeme prije nego što osjetim posljedice.
Ali treba dugo vremena prije nego što to više ne osjećam, prije nego što to više ne utječe na mene.
Mogu me odvesti sa njive, ali ću i dalje osjećati nešto nakon 24 sata.
Elektrosenzitivnost se kod većine ljudi manifestuje otprilike na sljedeći način.
Način na koji je tim postavio eksperiment značio je da bi Brianu i ostalim volonterima bilo gotovo
nemoguće dokazati da pate od elektrosenzitivnosti.
Činilo se da to nije bilo važno, jer je tim neobjašnjivo odlučio odbiti bilo kakvu vrstu pregleda.
S jedne strane, čini se da ljudi osjetljivo reaguju na različite stvari.
Osjetljiv sam na 3G mobilne telefone, na primjer GSM mobilne telefone. Postoje
razlike u načinu na koji modulacija funkcioniše.
Nemam pojma jesu li u pravu kad kažu da su osjetljivi, ali ako imate slučaj, onda ima smisla izložiti ljude u
vašoj studiji upravo onom signalu na koji kažu da reaguju.
Ako, na primjer, imate nekoga ko je uvijek osjetljiv na Wi-Fi, ali ne i na mobilne telefone – ako takva
osoba postoji – onda je bolje osigurati da je izložena Wi-Fi-ju, a ne mobilnim telefonima.
Uostalom, želite dokazati da oni odgovaraju na ono što tvrde.
I ovdje nije napravljena nijedna od ovih vrsta razlika.
U stvarnosti, ako biste tvrdili da ste elektro-osjetljivi na nešto, onda biste bili uključeni.
Jedan od razloga zašto sam mislio da je to bilo vrlo važno bio je taj što sam pomagao ljudima koji su elektrosenzitivni.
A nekoliko mjeseci ranije zaista sam posjećivao jednu gospođu koja je smatrala da je elektrosenzitivna, i bio sam tamo
jednostavno da joj pokušam pomoći; da objasnim šta je elektrosenzitivnost i šta bi mogao biti uzrok njenog problema.
Da skratim priču, postalo je jasno da ova žena ima problem, ali nije bila
elektrosenzitivna. Definitivno nije bila elektrosenzitivna.
Ali tokom našeg razgovora shvatio sam da se prijavila na Essex studije kako bi saznala da li je elektrosenzitivna.
Moje srce je gotovo stalo. Evo nekoga ko nije elektrosenzitivan, a ta osoba se upisala na Univerzitet Essex.
A Essex mi kaže da nemaju nikakve procedure za testiranje!
Ono što su zapravo otkrili – a to je zasnovano na tekstu eseja samog – sažet ću vlastitim riječima.
Navodi se da bi, s obzirom na očekivani nivo odgovora, za njihovu studiju bilo potrebno oko 132
učesnika kako bi se pokazao statistički značajan efekat.
S obzirom na toliki broj ljudi u populaciji, trebalo bi im toliko podataka za njihove istraživačke studije kako bi mogli
zaključiti da je ova grupa očito osjetljivija od one grupe.
To je značilo da su od samog početka imali pristup samo trećini podataka koje su očekivali da
će moći pronaći da bi uopće mogli išta saznati.
Rezultat je bio da su identificirali statistički značajan rizik koji je ionako bio očit iz statistike.
Za sve ljude koji su rekli da su osjetljivi, ovo je također bilo očigledno sa značajnošću od približno 90%.
Dakle, prag pri kojem naučni rad nešto smatra statistički značajnim iznosi 95%.
Ako se ovaj nivo sigurnosti ne postigne, to se ne smatra statističkim događajem. To bi
mogla biti slučajnost, sreća ili nešto drugo.
Bili su 90% sigurni da će se rizik povećati, i naravno da to ne dostiže čarobnu granicu pri
kojoj se smatra statistički značajnim događajem.
I tako je odbačeno riječima: "Ovo pokazuje da ljudi nisu osjetljivi." Ali to uopće nije bila poenta.
Stalna izloženost jarbolima ostavila je trag na nekoliko ispitanika.
Neki su se toliko razboljeli da su morali odustati od eksperimenta.
Brian je i dugo nakon što je napustio Essex nastavio osjećati posljedice eksperimenta.
Prvu kolonoskopiju sam imao prije sedam godina, drugu prije četiri godine, a treću prije otprilike godinu dana.
Sa mnom je sve u redu. Sa mnom je sve u redu. Da, pogodili ste: imam rak crijeva.
Dakle, od prvog puta kad sam krvario do trenutka kad su mi uklonili crijevo, prošlo je tačno sedam godina.
Kad sam pitao doktora koliko će trebati da se ovaj rak razvije, on je odgovorio: "Sedam godina."
Dakle, u suštini možete pratiti cijelo vrijeme dok sam bio u Essexu, a prije toga je bilo jednom kad sam
imao krvarenje, krvarenje koje je pokrenulo rak crijeva.
Kako bi se tako loše izveden eksperiment mogao predstaviti kao takvo "autoritativno istraživanje"?
Zašto bi tako iskusan tim napravio tako fundamentalne i očigledne greške u svom radu?
Može li to imati veze s onima koji su osigurali sredstva?
Essex eksperiment je jedan od niza eksperimenata koje finansira MTHR.
Ovu kompaniju vodi i finansira sama industrija mobilnih telefona.
Možete li mi reći šta je MTHR i kako se finansira?
Da, program MTHR je zajednički finansiran od strane britanske vlade i industrije mobilne telefonije i služi
za istraživanje mogućih štetnih zdravstvenih efekata povezanih s tehnologijom mobilnih telefona.
Naša tema, ko finansira naučna istraživanja, je osjetljiva.
Znam mnoge naučnike poput mene koji, kad dobiju novu studiju za čitanje, prvo pogledaju
zadnju stranicu da vide ko ju je finansirao.
Misliš li da bi mogao postojati sukob interesa u pogledu finansiranja od industrije mobilnih
telefona kada je riječ o istraživanjima štetnih efekata?
Pa, naravno da postoje potencijalni sukobi interesa, i zato se istraživački program ove vrste mora pažljivo voditi.
Opsežno sam surađivao s telekomunikacijskom industrijom jer kao predstavnik ovdje organizujem
komunikacione poslove, pa već dugo razgovaram s tim ljudima.
Mislim da bi željeli biti objektivni, ali ih prvenstveno pokreće profit, posebno na tržištu na kojem se međusobno
takmiče za tržišni udio, pa mogu finansirati istraživanja, ali su vrlo slični farmaceutskoj industriji.
Jasno je da zapošljavaju ljude koji su već na njihovoj strani.
Naučnici nisu pop zvijezde; ne zarađuju mnogo novca.
Imaju kuće za finansiranje, imaju porodice o kojima se moraju brinuti.
Ko bi im mogao zamjeriti ako dođu do pogrešnih zaključaka?
Nećeš naći drugi posao, barem ne tamo.
Postoje psihološki pritisci, čak i bez stvarnog pritiska, koji mogu, ali i ne moraju biti prisutni u pojedinačnim slučajevima.
Ali psihološki pritisak da se prilagode i udovolje organizaciji koja ih finansira svakako igra ulogu.
Osjećate li se obaveznim?
Da, osjeća se obaveznim. Osjeća se obaveznim.
Postoje zaista čvrste statistike koje pokazuju da kada je riječ o učincima elektromagnetskih polja, studije koje finansiraju
komunalne kompanije, tj. elektroprivredna industrija, radio industrija ili industrija mobilnih telefona, finansiraju ih one.
Ove studije su obično znatno negativne.
Samostojeća finansirana istraživanja unutar univerziteta i slično, s druge strane, obično nisu.
To je izazovno područje istraživanja.
Nije lako provoditi ovakve studije, i zbog ograničenja istraživanja koja uključuju ljudske ispitanike,
nikada neće postojati savršeno istraživačko okruženje.
Uvijek će postojati ograničenja.
Je li ovo stvarna bolest? Da, apsolutno jeste.
Trenutno, Svjetska zdravstvena organizacija kaže da je ovo stvarno i da simptomi mogu biti teški i onesposobljavajući.
Procjene o elektrohipersenzitivnosti kreću se oko 2–3%.
Ovo su ljudi čiji su životi ozbiljno pogođeni ovim stanjem.
Ali kao što sam ranije spomenuo, 100% ljudi na to reaguje na staničnom nivou.
To znači da posljedice po zdravstveni sistem mogu biti potencijalno ogromne ako se ovo
ne shvati dovoljno ozbiljno ili ne prepozna.
A broj ljudi koji imaju blagu ili umjerenu elektrosenzitivnost je vjerovatno mnogo veći nego što smo ranije pretpostavljali.
Šta to znači za nas?
Odnosi se na kasetni snimak eksperimentalne veze između standardnog telefona i jedinstvenog mobilnog uređaja.
Tonski signal – i to je prilično postignuće!
Jer je jedno prenijeti razgovor, a sasvim drugo prenijeti tačne digitalne informacije.
Sada slijedi izravni poziv istraživačkom institutu u Chelmsfordu (Essex, Engleska), koji je usavršio ovu tehnologiju.
Liz Charnock bi trebala biti na drugom kraju.
Uvođenjem mobilnih telefona 1980-ih godina bila je potrebna mreža antena za njih.
Od tada su telekomunikacijske kompanije podigle više od 5 miliona mastova širom svijeta.
Ponosni što ispunjavaju zrak mikrotalasnim frekvencijama, nisu proveli nijednu studiju kako bi
osigurali da neće biti dugoročne štete po zdravlje.
Izgrađeni su bez prethodnog osiguravanja da su sigurni.
Hvala vam na pomoći.
Vrlo neugodno, zar ne?
Da, i također je stalno prisutno, nešto što se ističe je da ne prestaje.
Stalno emituje zračenje – dolazi od antena – ako vidiš antene, izložen si mu.
Da budem iskren, čak i ako nije, i dalje si izložen tome na ovoj udaljenosti, jer prolazi kroz betonske
zidove i druge stvari. Malo je prigušeno, ali samo malo.
Na udaljenosti od 200 do 300 metara od antenskog stuba, stalno ste izloženi zračenju.
Kad ga čujete, sve se mijenja. Da. Šta ako biste to mogli vidjeti?
Bilo bi to kao da svakog dana vidite smog.
Sa smogom umjetnih frekvencija koji nas neprestano okružuje i bez provjere njihove sigurnosti – zar
je čudo da ljudsko tijelo počinje reagovati na njih?
Bilo je to prije otprilike 10 godina. Bila sam u svojim tridesetim godinama.
U mojoj porodici do sada nije bilo raka dojke. Imao sam vrlo zdrav način života.
Dugi niz godina živio sam pored telefonskog stuba, tada sedam godina.
Stajao je 100 metara od moje kuće.
Godinama sam imao simptome koji nisu bili povezani s mastima, jer tada nisam znao ništa o elektrosenzitivnosti.
Imala sam vrtoglavicu, probleme sa spavanjem, glavobolje, oštre bolove u glavi i često sam išla kod doktora.
Rekli su mi da je to stres ili virus. A onda, niotkuda, dijagnosticirali su mi rak
dojke. Bio je to najveći šok u mom životu.
U početku sam mislio da sam samo nesretan, da je to moja krivica. Zatim je započeo tretman.
Tamo u bolnici sam naletio na neke komšije – živio sam u vrlo malom selu.
Također sam upoznala ove komšinice, mlade žene – ja sam bila najmlađa, u tridesetim, a
ostale su bile u četrdesetim ili ranim pedesetim.
Nas petero je bilo tamo, svi u istom vremenskom razdoblju od šest mjeseci, sa istom dijagnozom raka dojke.
U našem selu bilo je samo 18 kuća, koje su bile smještene oko mobilne antene.
Dakle, Eileen je odlučila pokrenuti anketu da vidi da li i drugi pate od iznenadnih bolesti.
Rezultat nas je naježio. Mnogi ljudi su prijavili iste simptome od kojih sam godinama patio. Glavobolje, vrtoglavica.
Ali u selu je bilo i drugih mladih žena koje su imale problema sa plodnošću i prekancerozne lezije vrata
maternice – ili žena koja je imala kvržice na dojkama zbog raka.
I bilo je drugih vrsta raka u tom području.
Komšija, koji je imao samo 51 godinu, obolio je od bolesti motornih neurona i nažalost
preminuo. Da budem iskren: strašna bolest.
Pogođeno je 77 ljudi iz ovih kuća.
Da, procjenjuje se da 70% onih koji su tokom godina iskusili biološke efekte – probleme sa
spavanjem, osipe na koži, kvržice na dojkama ili rak.
Da, imalo je veliki utjecaj na ljude u ovom selu.
Mislim da je to ogroman globalni problem.
U međuvremenu smo otkrili da nismo jedini klaster slučajeva raka oko mobilne antene.
Postoji mnogo klastera raka u blizini pilona.
Radili smo sa naučnikom na terenu, gdje smo ispitivali druge jarbole koji su dugo stajali u drugim područjima.
I proveli smo i druga istraživanja te smo također utvrdili visoku incidenciju raka.
Sa toliko mobilnih telefona i antena i industrijom mobilnih telefona vrijednom biliona, moglo bi se nadati da je sada
osnovana stroga vladina agencija, tijelo koje osigurava da telekomunikacijska industrija posluje na sigurnoj strani.
Neko ko postavlja stroge granice koje štite stanovništvo – neko ko osigurava da je ono čemu smo izloženi potpuno sigurno.
Nažalost, ništa od toga ne postoji. Ono što imamo je ICNIRP.
ICNIRP je osnovan u Evropi prije otprilike 20 godina da bi proučavao neionizirajuće zračenje.
To je Međunarodni odbor za zaštitu od neionizirajućeg zračenja, a njegov zadatak je pregledati
svu objavljenu literaturu i u suštini je sažeti:
To je ono što nauka definitivno kaže.
Ne možete se uvući glasanjem. Pozvani ste da se pridružite ako ste jedan od poželjnih pojedinaca.
Dakle, to uvijek određuje industrija, jer tu leže korijeni.
Dakle, imamo referentnu vrijednost koju su postavili, a koju je usvojila većina evropskih zemalja, i to je nešto što preporučuje
sama Evropska komisija, uključujući i panel stručnjaka.
Međutim, ove smjernice se temelje na metodama gradnje za koje znamo da imaju
uzročno-posljedičnu vezu s visokofrekventnim zračenjem.
Jedini scenarij koji trenutno postoji u vezi s energijom koja nas okružuje na toj frekvenciji, poput zračenja mobilnih telefona,
antena za mobilne telefone i bežičnih telefona – drugim riječima, svih raznih komunikacijskih uređaja koje svakodnevno koristimo
– isti je onaj s kojim smo upoznati iz mikrotalasnih pećnica.
Ako upotrijebimo dovoljno energije i usmjerimo je na dovoljno malu površinu, onda zagrijavamo tkivo, a
time zagrijavamo sve što sadrži određenu količinu vode.
Nijedne od trenutnih smjernica nemaju nikakve veze s kroničnom zdravstvenom štetom ili rakom. Ni jedna od njih, ni jedna jedina.
Svi su oni osmišljeni da proizvode toplotne efekte ili neposredne efekte poput trnaca na koži ili trzanja obrva ili nešto slično.
Niko ne može utvrditi dugoročnu štetu po zdravlje.
Dakle, mislite da je ispod 40 neznatno, besmisleno...
To je besmisleno. Ne postoji namjera zaštite od dugoročne štete po zdravlje.
ICNIRP je... pa, ICNIRP je potpuno nebitan.
Na primjer: Ako želite osigurati da niko ne prekorači ograničenje brzine u školi, postavite
ograničenje brzine na 10.000 kilometara na sat.
Na taj način će se svi toga pridržavati i niko neće voziti prebrzo.
Možete proći pored škole brzinom od 999 km/h i i dalje se pridržavati "ograničenja".
Savjetodavno vijeće trenutno nije zaduženo za pregled dokaza koji se odnose na zaštitu javnosti.
Dakle, ICNIRP postoji samo da osigura ono što je 100% činjenica, a sve što nije 100% činjenica nije mu briga.
Upravo tako. Oni će o tome razgovarati, sažeti šta je dostupno, šta nije dostupno i šta još treba saznati.
I to je bilo to. Oni to tako ostave. Nema preporuka – ništa, jer to ne smatraju svojom odgovornošću.
Hajde, pokušat ću obaviti poziv.
Kad pokušate nekoga nazvati, gotovo je neprekidno kad počne visokofrekventni prijenos u oba smjera.
U redu, hajde da probamo. Oh, vau!
Čim se poveže; to je pozivni način rada, to je ono što mobilni telefon radi.
Ovo su valovi koji idu s mog mobilnog telefona do bazne stanice i odatle se prenose?
To je u suštini ono što vaš mobilni telefon stalno radi kad imate signal i koristite ga.
Užasno.
A vaš mobilni telefon zapravo to stalno prenosi u vaš mozak kad se javite na baznu stanicu i koristite telefon.
Teško je zamisliti tehnološki uređaj koji je ušao u naše živote tako brzo kao mobilni telefon.
Prije dvadeset pet godina smatralo se tek trikom.
Danas četiri milijarde nas posjeduje po jedan.
U prosjeku djeca dobiju svoj prvi mobilni telefon u dobi od osam godina.
Mobilni telefoni rade tako što šalju i primaju mikrotalasne frekvencije od bazne stanice.
Kada držite mobilni telefon uz uho, vaš mozak je neizbježno izložen tim valovima.
Da li mozak reaguje na ovaj utjecaj?
Nova američka studija pokazuje da je to definitivno slučaj.
Dr. Nora Volkow je provela ovu studiju.
Dr Volkow i njen tim proučavali su 47 zdravih osoba tokom cijele godine.
Učesnici su imali mobilne telefone na desnom i lijevom uhu.
Jedan od njih je bio u funkciji, ali prigušen, a drugi je bio isključen.
Dr Volkow je koristila opremu za snimanje mozga kako bi utvrdila koliko bi glukoze mozak koristio tokom izlaganja.
To je vrlo osjetljiv pokazatelj da li postoje promjene u moždanoj aktivnosti koje može
izazvati stimulator – u ovom slučaju mobilni telefon.
Kada se mozak stimuliše, troši glukozu, baš kao što automobil troši gorivo.
Izloženost mobilnom telefonu 15 minuta povezana je s povećanjem potrošnje glukoze u mozgu, što ukazuje da je
mozak aktiviran radiofrekvencijama mobilnog telefona.
Desna strana mozga, koja je bila vrlo blizu antene, pokazala je najveće povećanje metaboličke aktivnosti u
poređenju sa stanjem kada je mobilni telefon bio isključen.
Iako su radiofrekvencije koje emitiraju trenutne tehnologije mobilnih telefona vrlo slabe, one su
sposobne aktivirati ljudski mozak i imati utjecaj.
Kada se mobilni telefon koristi u režimu bez zvuka, eksperiment dr. Volkow pokazala je da ljudski mozak pokazuje
metabolički odgovor na mikrotalasne zrake mobilnog telefona.
Metabolička reakcija na nivoima znatno ispod zakonske granice.
Nešto što mnogi tvrde da je nemoguće.
A reakcija koju je zabilježila dr. Volkow sekundarna je u odnosu na veću zabrinutost:
Način na koji mozak zapravo apsorbuje ove mikrotalasne zrake. To je postalo poznato kao SAR vrijednost.
SAR je skraćenica za specifičnu stopu apsorpcije.
I to je mjera koliko radio valova ljudsko tijelo apsorbira u određenom vremenskom razdoblju u određenom volumenu.
To je mjerenje efekta zagrijavanja koji radio predajnik ima na ljudsko tijelo.
SAR se mjeri na sljedeći način. Koristi se umjetna glava.
Ispunjeno je smjesom glukoze koja bi trebala predstavljati ljudski mozak.
Testni uređaj mjeri količinu mikrotalasnog zračenja koja prodire kroz lubanju modela.
Vrijednost SAR-a se zatim izračunava na osnovu količine apsorbovane energije.
Za EU je ograničenje 2 vata po kilogramu za prosječnih 10 g tkiva.
Za SAD iznosi 1,6 W/kg na 1 g prosječnog tkiva.
SAD ima stroži gornji limit od EU, ali druge zemlje poput Australije i Novog Zelanda koriste EU limite.
Neki od najpopularnijih mobilnih telefona na tržištu emituju toliko mikrotalasnog zračenja da je
njihova SAR vrijednost na samom gornjem ograničenju.
Svaki milimetar lubanje pomaže u zaštiti mozga od mikrotalasnog zračenja i time smanjuje SAR vrijednost mobilnog telefona.
Djeca dobiju svoj prvi mobilni telefon u prosjeku sa osam godina.
Lubanja osmogodišnjaka je znatno tanja od lubanje odrasle osobe.
Moglo bi se nadati da se mobilni telefoni testiraju na debljini lubanje ekvivalentnoj debljini dječije lubanje.
Glava SAM-a je veliki ljudski lubanja prosječne oblike.
Prosjek od 10.000 mjerenja glave uzetih od ljudi korišten je za izradu ovog SAM fantomskog
glave, koji predstavlja prosječnu ljudsku lubanju...
Naravno, glava prosječnog odraslog čovjeka je znatno veća od glave osmogodišnjeg djeteta.
Ali kad smo ispitali kompaniju koja proizvodi SAM fantomsku glavu, otkrili smo da je stvarnost još gora.
Model SAM testa nije jednostavno prosjek od 10.000 ljudi, već prosjek od 10.000 vojnika u američkoj vojsci.
I osoblje američke vojske sigurno ima veće i deblje glave od prosječnog osmogodišnjaka.
Stoga je prilično vjerovatno pretpostaviti da bi, kada bi se mobilni telefoni testirali na
lubanji osmogodišnjaka, većina njih ne bi prošla.
Ko postavlja smjernice?
Ovo su ljudi iz odbora zvanog ICNIRP.
Ljudi koji rade na mobilnim telefonima su bioinženjeri.
Oni nemaju pojma šta se dešava unutar žive ćelije, ali o tome govore pompozno.
Oni pretpostavljaju da je jedino što može utjecati na dobrobit živog organizma pitanje je li dovoljno snažan da zagrije tkivo.
Ali to je kao da kažeš: "Znamo da će jaje, kad ga prokuhamo, postati tvrdo."
Ono što oni ne znaju je da ako ne skuhaju jaje, ono će se pretvoriti u kokoš.
Nemaju pojma kako se to događa. Ali i dalje govore kao da znaju.
Godine 2011. Svjetska zdravstvena organizacija promijenila je klasifikaciju rizika za mobilne telefone, reklasificirajući ih
kao moguće kancerogene za ljude zbog povećanog rizika od razvoja glioma, vrste tumora na
mozgu povezane s upotrebom mobilnih telefona.
Šta je izazvalo ovu iznenadnu promjenu statusa?
Provedeno je bezbroj studija o potencijalnim zdravstvenim učincima mobilnih telefona.
Neki pokazuju učinak. Neki ne pokazuju nikakav.
Ali najkonkretnija studija potekla je od Lennarta Hardella.
Vodio je najveći i najuvidljiviji istraživački projekat ikada poduzet.
On je kombinovao svoj rad s radom drugih iz cijelog svijeta.
Od ranih 1990-ih proučavaju telefonske navike više od 2.000 ljudi širom svijeta.
Osobe sa tumorima poput astrocitoma i akustičnih neuroma, moždanih tumora koji se najčešće povezuju s
upotrebom mobilnih telefona zbog njihove blizine uhu.
Rezultati su šokantni. Zaključili su da upotreba mobilnih telefona zaista povećava rizik od tumora na mozgu.
I također su otkrili zašto prethodne studije nisu pokazale nikakve učinke.
Mislim da postoji više dokaza da je kancerogen nego da je samo moguće kancerogen.
Ali mislim da to na neki način razumijem, jer većina raka koji će doći još nije stigla.
Ljudi ne koriste mobilne telefone dovoljno dugo da bi se pravi efekti mogli uočiti.
Kao i kod drugih kancerogenih tvari, potrebno je najmanje deset godina da se vidi učinak izloženosti.
Budući da je eksplozija mobilnih telefona započela tek krajem 1990-ih, nije iznenađujuće da tek sada
počinjemo vidjeti posljedice. I to se događa upravo sada.
Pa šta telekomunikacijska industrija radi da zaštiti svoje korisnike od tumora na mozgu?
Pogled na priručnike o sigurnosti sugerira da su više zabrinuti za vlastitu zaštitu.
Ovaj model bežičnog uređaja je u skladu sa zakonskim zahtjevima u pogledu izloženosti radio valovima. Kada se koristi na način
opisan u ovom odjeljku, on je u skladu sa zakonskim smjernicama.
Držite BlackBerry uređaj najmanje 2,5 cm udaljen od tijela, uključujući trbuh
trudnica i tinejdžera! Smanjite vrijeme razgovora!
Na poleđini gotovo svakog mobilnog telefona nalaze se upute o tome koliko daleko od tijela ga treba držati.
Upute koje su u većini slučajeva potpuno nepraktične.
A šta se dešava kada telekomunikacijska industrija finansira istraživanja o šteti koju uzrokuje?
I ovo istraživanje zaključuje da postoji utjecaj, da upotreba mobilnog telefona igra ulogu u razvoju raka.
Međutim, oni obično zadržavaju ovo istraživanje za sebe.
Jednostavno ne znamo šta skladištimo pomoću EMF-ova jer su efekti uglavnom dugoročni, a mi
imamo, kao što kažete, ovu sveprisutnu izloženost.
I široko oslanjanje na ove izloženosti.
Jednostavno još ne razumijemo u potpunosti šta radimo.
Iako epidemiologija jasno pokazuje da korištenje mobilnog telefona povećava rizik od razvoja tumora na mozgu.
Ono što ljudi iz ICNIRP-a trebaju vidjeti je jasan uzrok i posljedica; kako se to događa,
koji je mehanizam i kako tačno nastaje rak.
Možda se čini očiglednim da bi biće toliko usklađeno s frekvencijama Zemlje i toliko osjetljivo na njeno
magnetsko polje prirodno reagovalo na umjetne mikrotalasne.
Ali godinama je telekomunikacijska industrija branila svoje postupke postavljajući isto pitanje.
Kako se ispostavilo, postavili su pogrešno pitanje.
Odgovor je: melatonin.
Znate, melatonin je hormon i, vjerovali ili ne, proizvodi se u mozgu.
Proizvodi se u pinealnoj žlijezdi mozga i ima vrlo snažna antioksidativna svojstva u usporedbi s vitaminima, na primjer:
Melatonin je pet puta jači od vitamina C i dvostruko jači od vitamina E.
I distribuira se samo noću.
I upravo noću nam je to potrebno, jer tada idemo spavati i naš mozak obnavlja ćelije u našem tijelu.
I tada melatonin počinje djelovati.
Svaki dan naša tijela izgube oko pola milijarde ćelija.
I događa se noću da naše tijelo zamjenjuje ove stanice kroz proces nazvan mitoza stanica, dioba stanica.
Šta radi: Hvata ono što su poznati kao slobodni radikali.
Ovi slobodni radikali su zapravo viškovi elektrona koji ostaju nakon procesa proizvodnje
energije, a koji su nam potrebni za regeneraciju.
Svake noći, kada se naša tijela regenerišu, proizvode se milioni slobodnih radikala kao nusproizvod ćelijske mitoze.
Ove slobodne radikale napadaju zdrave ćelije.
Općenito se prihvata da su slobodni radikali u ćelijama glavni uzrok ili faktor u većini karcinoma.
Najvažnija odbrana našeg tijela od ovih slobodnih radikala je njegov najsnažniji antioksidans: melatonin.
Ulazi u krvotok i djeluje kao prirodni antioksidans, prirodni agens protiv raka.
Melatonin je vrlo, vrlo snažan agens protiv raka.
Djeluje kao takozvani onkostatski agens, koji vas štiti od raka.
Također reguliše vaš ciklus spavanja i budnosti, osiguravajući vam dobar noćni san i pravu dozu melatonina.
To je molekula protiv starenja. Drugim riječima, hvata slobodne radikale i jednostavno čini da vaša koža izgleda mlađe.
Imamo 12.000 studija u našoj laboratoriji koje smo prikupili tokom godina, što je više studija nego što je ikada objavljeno
o paracetamolu, često korištenom lijeku protiv glavobolje.
Postoji znatno veće naučno interesovanje za melatonin nego za paracetamol.
Koje su posljedice smanjene sekrecije melatonina?
Da, pa, ako imate smanjene nivoe melatonina, vaš imuni sistem se slabi.
U početku imate problema sa spavanjem, tj. ne možete zaspati ili, ako uspijete, ne možete ponovo zaspati.
Možda imate problema sa srcem jer melatonin također štiti vaše srce.
I mnogo ste podložniji bolestima jer vaš imuni sistem ne radi optimalno.
Ovo su neke od stvari koje se događaju kada imate smanjene nivoe melatonina.
I, na primjer, prosječna žena oboljela od raka dojke ima samo jednu desetinu melatonina u odnosu na normalnu ženu iste dobi.
A kod osoba s rakom prostate imaju manje od polovine melatonina koliko bi trebali imati.
Autistična djeca imaju manje od polovine razine melatonina koju bi trebala imati.
Smanjen nivo melatonina kod radnika na noćnoj smjeni jer rade noću i izloženi su svjetlu.
Oni noću ne proizvode melatonin, što je poznato da povećava rizik od raka dojke za 50%.
Međunarodna agencija za istraživanje raka (IARC) je postepeno klasificirala rad na noćnoj smjeni kao
moguće kancerogen zbog ovog smanjenja melatonina.
Sada postoji mnogo studija koje pokazuju da ljudi koji rade noćne smjene ili su slijepi imaju drugačiju stopu
obolijevanja od raka u odnosu na prosječno stanovništvo.
Većina ovih studija podržava stav da nedostatak ili smanjene razine melatonina imaju negativan utjecaj na zdravlje.
Budući da se tijelo regeneriše samo noću, melatonin se proizvodi samo kada pinealna žlijezda osjeti da nema svjetla.
A ono što se događa je da je pinealna žlijezda osjetljiva na svjetlo.
Nalazi se tačno tamo gdje vaš mozak prima signale iz vaših očiju i gdje se oni ukrštaju u središnjoj tački.
Zove se suprachiazmatično jezgro.
I veze odatle idu direktno do pinealne žlijezde da joj kažu da li je prisutno svjetlo ili ne.
Kada je prisutna svjetlost, dolazi do istovremene interferencije sa signalima koje mozak
želi poslati našim ćelijama kako bi ih popravio.
Dakle, nema smisla da mozak šalje ove signale našim ćelijama da im kaže da se poprave, kad je toliko smetnji da ih ne bi čule.
Tako čeka, mozak čeka dok ne padne mrak.
Koja su istraživanja pokazala da električna polja, magnetska polja ili radio valovi utiču na proizvodnju melatonina?
Da, pa, Battelle institut u Americi radi mnogo na ovoj temi od kasnih 1970-ih.
A njegovi naučnici, Barry Wilson, Dick Stevens i ti ljudi počeli su razmišljati o tome, jer znamo da
mozak prestaje proizvoditi melatonin kad upališ svjetlo.
Pa su pomislili: možda naš mozak ne može razlikovati električna polja koja sami umjetno stvaramo i prirodnu
svjetlost za koju svi znamo da je prisutna tokom dana, jer jednostavno ne proizvodimo melatonin tokom dana.
Postoje vrlo dobri biološki razlozi za ovo.
Dakle, mislili su da će ova električna polja suzbiti sintezu melatonina, što bi zauzvrat dovelo do raka,
posebno raka dojke kod žena, jer više ne bi imale imunološku zaštitu koja je inače prisutna.
Dakle, mozak tumači radio valove kao svjetlosne valove?
Da, ne možemo ih razlikovati.
Hipoteza da pinealna žlijezda ne može razlikovati svjetlosne frekvencije od frekvencija koje je čovjek
stvorio dokazana je izvan svake sumnje mnoštvom istraživanja.
Direktni supresivni efekti slabih magnetskih polja (50 Hz i 16 2/3 Hz) na sintezu melatonina u
pinealnoj žlijezdi džungarskih hrčaka (Phodopus sungorus)
Rezultati ove studije pokazuju da niskofrekventna magnetska polja mogu smanjiti proizvodnju
melatonina u izolovanim pinealnim žlijezdama hamstera.
… smanjiti proizvodnju melatonina …
… Utjecaji elektromagnetskih polja na fotofazni sadržaj cirkulirajuće melatonina kod američkih sjenica …
Ukratko, EMF je utjecao na plazmatski melatonin kod mužjaka američkih sjenica, ...
EMF-ovi mogu utjecati na njihovu migraciju...
… Nedostatak hroničnog efekta izloženosti kratkovalnim radio signalima na koncentraciju melatonina u pljuvački muznih krava.
Dakle, odgođeni akutni učinak EMF-a na koncentraciju melatonina je ...
A 0.5 G, 60 Hz magnetno polje suzbija proizvodnju melatonina u pinealocitima.
… prosječno smanjenje od 46% u noradrenalinom induciranoj proizvodnji melatonina u pinealocitima. Rezultati podržavaju
hipotezu da izloženost EM može dovesti do suzbijanja melatonina u pinealnoj žlijezdi djelovanjem na pojedinačne stanice.
izloženost supresiji melatonina
može proizvesti u pinealnoj žlijezdi,
utječući na pojedinačne stanice.
EMF/EMR smanjuje melatonin kod životinja i ljudi Dr Neil Cherry 2. septembar 2002. Sedamnaest studija pokazuje da
izloženost ELF i RF/MW smanjuje melatonin. Šesnaest studija je uočilo značajan pad melatonina kod ljudi povezan s EMR-om.
Misliš li da postoje konačni dokazi da električna polja, magnetska polja i radio valovi utiču na proizvodnju melatonina?
Ovo istraživanje, koje pokazuje da se nivoi melatonina kod sjenica smanjuju uslijed izloženosti; da divlje čaplje koje se
gnijezde na zgradama u blizini radio-mastova imaju manje mladunaca u poređenju sa čapljinim gnijezdima koja su udaljena od
radio-mastova; studije o mravima, pčelama i raznim vrstama ptica, kao i studije o morskim sisarima, sve ukazuju u istom smjeru.
Ali postoje laboratorijske studije ćelija u epifizi koje zaista sintetiziraju melatonin.
Promatram utjecaj magnetskih polja na ove ćelije.
I u svakoj fazi procjene melatonina pokazalo se da magnetska polja ometaju proizvodnju melatonina.
Dakle, dokazi su jasni u svim aspektima proizvodnje melatonina i inhibicije proizvodnje melatonina magnetskim poljima.
Istraživanje zaista pokriva svaki aspekt ovog puta.
Biste li rekli da je to dovoljno konačno?
Da, rekao bih da je to konačno.
Nevjerovatna stvar kod naših tijela je njihova sposobnost da suprotstavljaju proizvodnji
slobodnih radikala proizvodnjom melatonina.
Unutar sebe smo stvorili precizan balans, savršen sistem odbrane.
Naša tijela su trebala milijune godina da usavrše ovu tehniku.
Tehnologija stvorena na osnovu okruženja u kojem smo se razvili.
Ali zar se naše okruženje nije promijenilo u posljednjim decenijama, i to eksponencijalno?
Golim okom svijet izgleda isto, ali na staničnom nivou to je najveća promjena okoliša koju su naši životi ikada doživjeli.
Očigledno je da bi takva ogromna promjena neizbježno poremetila tako osjetljivu ravnotežu.
A posljedice toga što naše tijelo ne proizvodi pravu količinu melatonina mogu biti fatalne.
Naučnici širom svijeta sada vjeruju da slobodni radikali mogu biti uzrok ili čimbenik koji
doprinosi svakoj poznatoj bolesti, a ne samo raku.
Na početku 20. stoljeća, dječja leukemija bila je medicinska rijetkost.
Od tada smo zabilježili samo porast leukemije među djecom.
Povećava se za otprilike dva posto svake godine.
I ovo se također odnosi na mnoge druge bolesti: autizam, tumore na mozgu, rak.
Stope obolijevanja od raka u 1910-im godinama vjerovatno su bile samo upola niže nego danas.
U studijama i naučnim istraživanjima mnoge druge bolesti povezane su s izlaganjem elektromagnetnim poljima i zračenju;
ne samo dalekovodima, već i radio i mikrotalasnim poljima.
Tokom posljednjih 50 godina bili smo uronjeni u ocean elektromagnetnog zračenja. Ono nas okružuje svuda.
Nevidljivo, ne možemo ga vidjeti. Ali znamo da je tamo.
Svaki put kad koristiš svoj mobilni telefon, znaš da je tu.
Izuzetno je teško vratiti sat unazad. Nemoguće.
Ali moramo biti svjesni ovih utjecaja na zdravlje kako bismo imali izbor da poduzmemo sigurnosne mjere.
Ako to želimo, moramo to učiniti.
Ono što me brine su stvari koje se zapravo sada događaju .
Možda nismo posvetili dovoljno pažnje.
Jedna od stvari koje se sada događaju je autizam, ili ga nazovimo pravim imenom: poremećaj iz spektra autizma.
Misliš li da smo u nauci stigli do tačke u kojoj gotovo da nemamo više kontrolne grupe za testiranje takvih stvari, jer
gotovo svi imaju mobilni telefon, gotovo svi imaju Wi-Fi i gotovo svi su izloženi elektromagnetnim poljima?
Da, svi smo stigli do tačke kada je toliko ljudi izloženo elektromagnetnim poljima mobilnih telefona i Wi-Fi-ja
da više nemamo kontrolnu grupu kako bismo vidjeli razliku između zdravlja izloženih i neizloženih ljudi.
Ako smijem povući analogiju:
Otkrili smo da pušenje može uzrokovati rak pluća.
To je bilo zato što neki ljudi nisu pušili i oni su činili kontrolnu grupu.
Da su svi pušili, nikada ne bismo otkrili da pušenje može uzrokovati rak pluća.
I svi bi umrli od raka pluća, i to bi bilo prepoznato kao nacionalna bolest, a da nije bilo povezano s pušenjem.
Ono što se događa s ometanjem mobilnih telefona je da gubimo sve one dijelove populacije koji nisu izloženi njemu.
Čak i oni rijetki koji nemaju mobilni telefon okruženi su zračenjem mobilnih telefona;
kad idu u kupovinu, u voz, gdje god da idu!
Nije to samo "kanarinja u rudniku", kao što sam ja.
U konačnici, ako jednostavno povećate elektromagnetska polja u atmosferi, što je upravo ono što radimo, i sada
imamo milion puta više elektromagnetskih polja i mikrotalasa u okolišu nego što smo imali prije 30 godina.
U nekom trenutku, to će početi utjecati i na TEBE!
Vrlo je teško reći gdje ćemo biti za 15 godina.
Ali bih rekao da smo tek u posljednjih nekoliko godina počeli shvatati koliko nas ti štetni efekti koštaju.
A onda se probudimo i pogledamo uzroke. I morat ćemo nešto poduzeti po pitanju uzroka.
Mi smo domišljat, ali složen organizam.
Način na koji naša tijela funkcionišu nije ni nasumičan ni nešto što se desilo preko noći.
Kao i svako drugo živo biće na ovoj planeti, prilagodili smo se okolišu u kojem živimo.
Okruženje koje je od zore vremena pokazivalo osjetljivu ravnotežu polja i rezonancija.
Ovi fenomeni nas ne samo da okružuju, već nas i oblikuju u ono što jesmo.
Ćelije u našim tijelima komuniciraju međusobno koristeći frekvencije svjetlosti, baš kao što naša DNK
koristi elektromagnetske frekvencije za reprodukciju.
U srži svega ovoga nalaze se protoni i elektroni, pozitivno i negativno nabijeni, koji čine sav život magnetičnim.
Kao i sva živa bića, opremljeni smo kriptohromnim ćelijama koje nam omogućavaju da
percipiramo ova polja na načine koje jedva razumijemo.
Mi smo bića frekvencije, električne energije, svjetlosti i magnetizma.
I trebalo je milijune godina da to postane; proces koji je započeo s prvom ćelijom.
Iako smo prihvatili bežičnu tehnologiju i uključili je u naše svakodnevne živote, naša
tijela nisu držala korak na staničnom nivou.
Frekvencije koje nas sada okružuju su našim ćelijama jednako strane kao što bi bile našim očima da ih možemo vidjeti.
Naša djeca se rađaju u svijet koji njihova tijela jednostavno ne mogu shvatiti.
Kuda će sve ovo voditi?
Dok se ovaj film snima, 4G tehnologija se uvodi širom svijeta. Da bi to bilo moguće, granice se podižu.
Wi-Fi je dostupan u gotovo svakom domu, školi i prodavnici i stalno nas okružuje.
DECT telefonska tehnologija može se naći u gotovo svakom domaćinstvu.
U vrijeme kada bi industrija trebala biti odgovorna i oprezna, ona pokazuje
nepromišljeno zanemarivanje našeg dugoročnog zdravlja.
Novac vlada svijetom.
A vjerovatnoća da će razviti savjest po tom pitanju je otprilike jednaka onoj koju je imala duhanska industrija.
Dakle, ako će doći do promjene, ona neće doći od njih.
To mora doći od nas!
Samo trebamo otvoriti oči i prepoznati problem.
Planirate li koristiti MTHR za financiranje istraživanja o utjecaju radio valova na melatonin?
S obzirom na to da je ovo mehanizam na koji ljudi očigledno ukazuju kada kažu da
mobilni telefoni ometaju proizvodnju melatonina.
Melatonin je antioksidans, usisivač za slobodne radikale, ako hoćete.
Kada objavimo istraživački prijedlog, što upravo sada radimo, ističući područja od posebnog interesa,
pozivamo na prijave i prijedloge iz cijelog spektra.
Međutim, oni se moraju prioritetizirati zajedno s ostalim prijavama koje primamo. Imamo ograničen budžet.
Ali trenutno ne planiramo nikakva istraživanja o melatoninu. Trenutno to nije prioritet.
MTHR još uvijek treba ulagati u istraživanja koja ispituju kako mobilni telefoni utječu na melatonin.