Privalomas skiepijimas - kaip istorija kartojasi
Ar žinote, kad kova prieš privalomą skiepijimą nėra naujas reiškinys?
Kaip ir prieš daugiau nei 100 metų visame pasaulyje buvo siekiama įvesti
privalomą skiepijimą nuo raupų, taip
ir tada jau buvo gerai organizuotas pasipriešinimo judėjimas.
1912 m. išleistoje knygoje "Impf-Friedhof" inžinierius ir
vakcinacijos kritikas Hugo Wegeneris, remdamasis atskirais atvejais,
aprašė daugiau kaip 36 000 skiepų sukeltų sužalojimų.
Knygoje pateikiami šie faktai:
Skiepų kūrėjai, valdžios institucijos ir vyriausybės
su įžūlumu, peržengiančiu visas leistinas
ribas, stengėsi paneigti,
neigti ir demonizuoti akivaizdžią vakcinų žalą.
Dr. med.
Kita vertus, Seltzas iš Baden Badeno rašė apie tokį
atvejį: "Jei 5 mėnesių amžiaus, anksčiau sveikam vaikui kitą
dieną po skiepijimo prasideda vis didėjantis karščiavimas, jei mediciniškai diagnozuojamas bronchitas,
meningitas ir limfadenitas ir jei per 4 dienas įvyksta mirtis dėl
širdies paralyžiaus, tai yra tokia akivaizdi vakcinos
žala, kad reikia beveik nusikalstamos drąsos norėti
paneigti šį priežastinį ryšį.
" Panašią nuomonę išreiškė ir keli kiti gydytojai iš pietų Vokietijos.
Statistika buvo klastojama siekiant įrodyti,
kad raupai buvo lengvesni ir nuo jų mirė mažiau
paskiepytų žmonių nei neskiepytų.
Gydytojai nesijautė atsakingi už savo veiksmus.
Skiepų organizatoriai ir sveikatos priežiūros institucijos sumenkino skiepų pasekmes.
Pavyzdžiui, karinio gydytojo ataskaitoje apie žmones,
kurie susirgo po skiepijimo, buvo rašoma, kad jie "susirgo raupais",
nors tai, matyt, buvo šalutinis skiepų poveikis.
XVIII a. jau buvo žinoma, kad raupų metu skiepyti draudžiama, kaip galima
perskaityti Kelno karališkosios vyriausybės oficialiame biuletenyje.
Vis dėlto apie 1849 m., kai prasidėjo raupų epidemija, raginimas skiepytis buvo dar stipresnis.
Italijoje beveik niekas nebuvo imunizuotas, tačiau būtent
ten užregistruota daugiausia raupų protrūkių.
Knygoje autorius aprašo, kaip higiena ir švara, gera ventiliacija, švarūs drabužiai ir
maistinga augalinė mityba apsaugo nuo bet kokių ligų.
Tai parodė Prūsijos kariuomenės išsivadavimas nuo raupų,
kurį iš esmės lėmė padidėjusi švara, kai buvo prausiamasi po dušu,
ir geresnė įgulos gyvenamųjų ir miegamųjų patalpų ventiliacija.
Tėvai teiravosi, kodėl jie turėtų rizikuoti skiepyti savo vaikus, jei
jie vis tiek mirė epidemijos metu?
1870-1872 m. didžiosios raupų epidemijos metu Vokietijoje buvo paskiepyta 96 proc. aukų.
Nepaisant to, 1874 m. buvo priimtas Imperatoriškasis vakcinacijos įstatymas.
Nors iš pradžių įstatyme nebuvo numatyta prievartos, prievarta vis tiek buvo naudojama.
Wegeneris rašo apie kasdienį įstatymų iškraipymą, prievartinį
dogmų diegimą ir tiesos primetimas policijos jėga.
Galėjai matyti, kaip žmonės, neturintys teisių ir bejėgiai, yra valstybės malonėje.
Nebuvo daugiau teisybės.
Žmonės jau tada klausinėjo: Kur yra teisės mokslininkai, teisėjai ir advokatai?
Vis daugiau sužinojus apie vakcinų neveiksmingumą ir pavojus, visame
pasaulyje kilo visuomenės protestai.
Vienas didžiausių šimtmečio įvykių galiausiai įvyko 1885
m. Anglijos pramoniniame Lesterio mieste.
Šios šalies gyventojai parodė,
kaip galima pasipriešinti tironiškos valdžios primygtiniam reikalavimui privalomai skiepyti.
Per nesmurtinių protestų ir pilietinio nepaklusnumo kampaniją jiems
pavyko pasiekti, kad skiepijimo įstatymai praktiškai netektų galios.
Lesterio vyriausybė galiausiai buvo pakeista, o privalomas skiepijimas panaikintas.
Atsižvelgiant į grėsmę, kad 2022 m. rudenį bus reikalaujama skiepyti nuo koronaviruso, kyla klausimas, ar žmonija bus pasirengusi pasimokyti iš istorijos?