Obvezno cepljenje - kako se zgodovina ponavlja
Ali veste, da boj proti obveznemu cepljenju ni nov pojav?
Podobno kot so si pred več kot 100 leti po vsem svetu prizadevali za
uvedbo obveznega cepljenja proti ošpicam,
je že takrat obstajalo dobro organizirano odporniško gibanje.
Inženir in kritik cepljenja Hugo Wegener je leta 1912
v svoji knjigi "Impf-Friedhof" na podlagi posameznih primerov
dokumentiral več kot 36.000 poškodb zaradi cepljenja.
V knjigi so dokumentirana naslednja dejstva:
Cepilci, organi in vlade so si prizadevali
zanikati, zanikati in demonizirati očitne
poškodbe cepiva kot posledice
z drznostjo, ki presega vse meje dopustnega.
Dr. med.
Seltz iz Baden Badna pa je o nekem primeru zapisal:
"Če pri petmesečnem, prej zdravem otroku dan po cepljenju
naraste vročina, če so medicinsko diagnosticirani bronhitis, meningitis in limfadenitis
in če v štirih dneh nastopi smrt zaradi srčne paralize,
potem je to tako očitna škoda zaradi cepiva,
da je potreben skoraj zločinski pogum, če hočeš
zanikati to vzročno povezavo.
" Podobno je menilo tudi več drugih zdravnikov iz južne Nemčije.
Statistične podatke so ponaredili, da bi dokazali,
da so ošpice blažje in povzročajo manj smrti
pri cepljenih kot pri necepljenih ljudeh.
Zdravniki se niso čutili odgovorne za svoja dejanja.
Cepilci in zdravstveni organi so posledice cepljenja omalovaževali.
V poročilu vojaškega zdravnika so na primer ljudje,
ki so zboleli po cepljenju, navedeni kot "bolni za ošpicami",
čeprav je šlo očitno za stranske učinke cepljenja.
Že v 18. stoletju je bilo znano, da cepljenje v času ošpic ni bilo dovoljeno,
kar je razvidno iz uradnega glasila kölnske kraljeve vlade.
Kljub temu je bil v obdobju ošpic okoli leta 1849 poziv k cepljenju še močnejši.
V Italiji skoraj ni bilo cepljenih ljudi, vendar
so prav tam zabeležili največ izbruhov ošpic.
V knjigi avtor opisuje, kako higiena in čistoča, dobro prezračevanje, čista oblačila in hranljiva
rastlinska prehrana ščitijo pred vsemi boleznimi.
To se je pokazalo, ko se je pruska vojska izognila ošpicam,
kar je bilo predvsem posledica večje čistoče z umivanjem in izmeničnim tuširanjem
ter boljšega prezračevanja v bivalnih in spalnih prostorih posadke.
Starši so se spraševali, zakaj bi svoje otroke izpostavljali tveganju cepljenja,
če bi ti v epidemiji vseeno umrli?
Med veliko epidemijo ošpic v letih 1870-1872 je bilo v Nemčiji cepljenih 96 odstotkov žrtev.
Kljub temu je bil leta 1874 sprejet cesarski zakon o cepljenju.
Čeprav zakon prvotno ni predvideval prisile, se je prisila vseeno uporabljala.
Wegener piše o vsakodnevnem izkrivljanju zakonov, vsiljevanju
dogem in vsiljevanju resnic s policijsko silo.
Videli ste, kako so bili ljudje brez pravic in brez obrambe prepuščeni na milost in nemilost državi.
Nič več ni bilo prav.
Ljudje so že takrat spraševali: Kje so pravni strokovnjaki, sodniki in odvetniki?
Ko so postajali vse bolj znani neučinkovitost in nevarnosti cepiv, so se
po vsem svetu širili javni protesti.
Eden največjih dogodkov stoletja se je nazadnje zgodil leta 1885
v angleškem industrijskem mestu Leicester.
Tamkajšnji prebivalci so pokazali,
kako se je mogoče upreti vztrajanju tiranske vlade pri obveznem cepljenju.
S kampanjo nenasilnih protestov in državljanske nepokorščine
so dosegli, da so zakoni o cepljenju postali praktično neveljavni.
Vlada v Leicestru je bila sčasoma zamenjana in obvezno cepljenje je bilo odpravljeno.
Glede na grožnjo, da bo jeseni 2022 uvedena splošna obveznost cepljenja proti koronavirusom, se postavlja vprašanje, ali se bo človeštvo pripravljeno učiti iz zgodovine?