Programvärd privat
I dag med Judith
Hej alla, jag heter Judith.
Många människor, som jag har träffat via Kla.tv,
ägnar sig för närvarande intensivt åt autarki,
självförsörjning och lantbruk
- även nu på grund av all inflation etc.
Jag är själv lantbrukare och skulle vilja
kommentera detta i dag så att säga som en insider.
Låt oss först lyssna på ett utdrag
ur ett tal av Ivo Sasekt:
"Den världsomfattande eliten
skyndar sig inte bara i att beröva oss
all yttrandefrihet, utan de försöker också
att ta ifrån oss alla våra ägodelar.
Men nu är frågan:
Vad kan vi göra praktiskt mot allt detta?
Först och främst säger jag vad vi inte ska göra!
På grund av paniken i världen har oräkneliga
fria upplysta människor antingen tagit
sin tillflykt till distraktioner av alla slag
eller så har de satt sin självförsörjning,
dvs. sin egen självförsörjning, i första hand.
Det är ett stort misstag om man prioriterar
alla dessa saker på ett sådant sätt att man
försummar upplysningskampen mot
den mainstream-blinda majoriteten,
som ännu inte har slagit igenom helt och hållet!
Den fortsatta upplysningskampen måste
därför ges högsta prioritet för oss alla
lika länge och t.o.m. ständigt intensifieras
tills vi verkligen har brutit igenom
och nått till absolut överhand under folken."
Jag har själv varit heltidslantbrukare i
elva år och detta lantbruk har bedrivits
med fokus på självförsörjning i 35 år.
Det betyder att jag faktiskt har vuxit upp
med temat självförsörjning och att jag
också har befattat mig med detta tema.
Jag kan bara stödja Ivo Sasek
till 100% i det han säger.
För många människor låter tanken om
expropriation mycket avlägsen,
och man kan inte alls föreställa sig den.
Men jag, som berörd lantbrukare,
kan föreställa mig det mycket väl
och det låter inte als avlägsen för mig.
För just nu finns det redan otroligt
många lagar som vi måste följa.
Om man inte följer dem förlorar man
t.ex. sin licens för att producera livsmedel.
Under åtminstone de senaste 50 åren har det
pågått en kamp mot det oberoende lantbruket,
och de små lantbruken
har trängts ut från marknaden.
Jag tror att var och en av er,
eller de allra flesta av er,
känner någon som hade en gård för 50 eller
70 år sedan men som har gett upp den nu.
Och dagligen måste vi
ta itu med problemet bondedöden.
Och det är just de små lantbrukarna
som har gett upp under de senaste åren.
Längtan efter självförsörjning
- det är precis så som många människor
föreställer sig ett lantbruk,
som har stängt ner sin verksamhet
under de senaste 50 åren.
En del slutar upp med ett lantbruk,
precis så som andra önskar sig det.
Därför vill jag i dag sticka hål på
drömbubblan på ett sunt sätt,
för det är inte så som många tror
– denna självförsörjning.
Självförsörjning i strikt bemärkelse
skulle faktiskt innebära att jag har ett
lantbruk som är självförsörjande i sig självt
- ett slutet system där jag inte har
några utgifter. Är det ens möjligt?
Jag kan bara säga: Total självförsörjning
finns inte i Österrike!
Orsaken till detta är att vi dagligen måste
hantera lagar och förordningar som vi
lantbrukare antingen inte kan följa,
eller helt enkelt för att vi
är helt begränsade i vår frihet.
Hur ser det ut i praktiken?
Många människor säger till mig:
"Ja, en dag ska jag bygga en hydda
någonstans i skogen och då kommer jag
att vara avskild och självförsörjande."
Men varje kvadratmeter, varje skog,
varje berg, varje klippa - allt tillhör någon.
Om den inte tillhör dig
måste du betala hyra eller arrende.
Och om den tillhör dig måste du betala grundskatt.
Det innebär att det finns fasta utgifter,
oavsett hur självförsörjande vi än är.
Men det finns också kostsamma villkor
som vi måste uppfylla, bara för att
få producera mat eller värma upp.
Vi har vår egen källa och är därför
självförsörjande på vatten,
men vi måste lämna in ett vattenprov varje år.
Någon från ett labb kommer och undersöker
vårt vatten och kontrollerar
om det är lämpligt för livsmedel.
Vattenprovet kostar 300 euro
och om vi inte gör det får vi inte
producera livsmedel på vår gård.
Själv med toaletten är det krångligt.
Många människor tänker:
Ja, inom jordbruket är det enkelt,
man har ett utedass någonstans och det är allt.
Men även ett utedass har regler och det finns
en myndighet som kontrollerar om du följer
dessa regler och hur utedasset är konstruerat.
Eller så får jag naturligtvis inte bygga något
på min gård, det måste deklareras som tomt.
Sedan finns det bygglagar, byggrättigheter,
allt som måste beaktas.
Vi har t.ex. gräsmark, en permanent äng.
Jag får inte säga en dag
att jag vill göra en åker av den.
Det skulle behöva omklassificeras:
Gräsmark är gräsmark, åkermark är åkermark,
man kan inte blanda ihop de två.
Eller så får jag inte ens sätta upp
ett tält på min egen mark,
eftersom det finns en lag som säger att
varje lantbrukare måste organisera en jägare
som får jaga på hans mark.
Som lantbrukare har jag inte rätt att säga
att det inte får jagas på min mark.
Nej, jag måste organisera en sådan.
Och för att han kan jaga
betalar han mig ett jaktarrende.
Men i gengäld måste han kunna jaga
om han betalar mig något. Och om det
finns ett tält någonstans kan han inte jaga.
Jägaren kan alltså förbjuda mig
att sätta upp ett tält på min egen mark.
Eller t.ex. måste jordbrukarna på vintern
deklarera vad de kommer att odla på sommaren.
Jordbrukarna vet inte vad de andra
jordbrukarna kommer att odla.
Men myndigheterna har då en överblick.
Och denna kunskap har bevisligen missbrukats,
så att priserna har styrts
och manipulerats i förväg.
Eller bara märkningsskyldigheten.
Alla djur måste märkas. Det finns
särskilda bestämmelser för varje djurart.
Vi har får och getter,
och alla våra får och getter behöver en
officiell öronbricka, som du kan se.
Så här ser de ut, beställer man mot en avgift.
Jag måste beställa upp till en
fjärdedel av öronbrickorna varje år
eftersom fåren tappar bort dem.
Då ringde min far till myndigheten och frågade:
Varför måste alla djur registreras?
Svaret från herrn i telefonen var bokstavligen:
"Fårens öron tillhör inte dig som lantbrukare,
fårens öron tillhör myndigheten."
Det är så här vi behandlas.
Det finns helt enkelt en lag och vi måste följa den.
Om vi inte följer den, gör vi oss straffbara.
För mig är den största frågan där vi
som lantbrukare tvingas bli beroende av,
är temat kompensationsstöd dvs. bistånd.
I min lantbruksutbildning fick jag veta
att vi lantbrukare inte får bistånd,
utan kompensationsstöd, dvs. att priserna
på lantbruksprodukter har sjunkit för mycket
på grund av Österrikes anslutning till EU,
och att EU är medveten om detta.
Vi kan helt enkelt inte hålla jämna steg
med andra länders låga produktionskostnader.
Och eftersom priserna har sjunkit så mycket
till följd av EU-anslutningen,
eftersom ekonomin har expanderat,
har lantbrukarna fått kompensationsstöd
för att kunna fortsätta att
bedriva lantbruk överhuvudtaget.
Men dessa kompensationsstöd har
förändrats under årens lopp och
har blivit mer och mer villkorade.
Numera är de egentligen bidrag
som man bara får om man uppfyller
vissa villkor och bestämmelser.
Och dessa bestämmelser och villkor är
hela kataloger, med nya som läggs till varje år.
Och jag vill ge er ett exempel
på hur tuffa dessa lagar faktiskt är.
Vi har får och getter.
Det finns en lag om gödsling,
hur mycket gödsel man får lägga på ängarna
så att de inte blir övergödda.
Vi är helt och hållet under denna lag
och kan också bevisa det, dvs. innehållsmässigt
har vi absolut uppfyllt denna lag.
Men nu har min far fyllt i fel blankett.
Jag måste förklara det kort igen:
Dessa kontrakt gäller för perioder.
I det här fallet var det t.ex. en femårsperiod.
Och varje år ändras lagarna,
men lantbrukaren förpliktar sig att
följa de lagar som kommer i fem år.
Jag tycker att det är verklig orättvist.
Men eftersom det var ett femårskontrakt
kom inspektörerna endast slumpvis.
I vårt fall kom inspektören under det tredje året,
och eftersom vi fyllde i fel blankett
under det tredje året ansågs vi vara
återfallsförbrytare två gånger,
och sedan betalade vi 3 000 euro i böter
för en felaktig blankett.
Jag vill bara säga: Det är så här
som man umgås med oss lantbrukare!
Det är så här som vi behandlas.
Och det är därför som så många lantbrukare
har gett upp denna kamp,
denna ständiga kamp mot åtgärderna.
Det har t.ex. kommit en lag: Alla arbets-
utrymmen måste se ut så här och så här.
Vi har tillverkat ost i 30 år och från
en dag till en annan är osttillverknings-
utrymmet inte längre tillåten.
Man måste investera så mycket pengar
för att kunna bygga ett riktigt produktionsrum,
och sedan är det inte längre värt det.
Det är just av dessa skäl
som så många jordbrukare slutar.
Eller stallet: Plötsligt förändras en förordning
hur ett stall ska se ut.
Lantbrukaren, som inte har mycket pengar över,
måste bygga en helt nytt stall och
det är inte värt det, då slutar han helt enkelt.
Vi utkämpar för närvarande ett informationskrig,
och om vi förlorar det kommer vårt
självförsörjande lantbruk
inte att vara till någon nytta för oss.
Och om vi vinner den kommer vi att bli ett
fungerande samhälle igen, där vi inte behöver
ett självförsörjande lantbruk var och en för sig,
utan där vi återigen arbetar tillsammans
som ett samhälle, där det fungerar igen.
I många samtal märker jag att önskan om
självförsörjning i viss mån också beror på
en viss feghet, eftersom människor försöker fly
undan den rådande krisen. Det kan vi inte.
Vi är alldeles för sammanflätade,
alldeles för beroende av varandra.
Därför kan jag bara säga att önskan om
självförsörjning aldrig får vara vår första prioritet.
Min första prioritet är och förblir upplysning!
Och jag kommer att fortsätta att göra det,
även om jag älskar mitt jobb.
Jag älskar att vara lantbrukare
och det är inget fel med det.
Men om det plötsligt blir en prioritet tror jag,
att det blir ett mycket stort misstag.
Titta gärna på Ivo Saseks hela program,
det rekommenderas varmt!
(finns inte än på svenska)
Låt oss hålla oss till informationskampen
och låta den vara vår första prioritet.
Ha det så bra!