Šių metų liepos 26 d. Nigeryje ir rugpjūčio 30 d.
Gabone įvykdyti kariniai perversmai yra naujausi iš eilės perversmų, kurie
pastaraisiais metais apėmė Vakarų Afriką ir Sahelio regioną.
Vakarų politikai ir žiniasklaida pasmerkė šiuos smurtinius vyriausybių nuvertimus ir ragina grąžinti konstituciškai išrinktus prezidentus.
Afrikos aljansas ECOWAS, žinomas kaip Vakarų sąjungininkas, po perversmų iš karto
išsiuntė savo nares ir net pagrasino naujajai Nigerio vyriausybei karu.
Taip sudaromas įspūdis, kad nušalintasis prezidentas tinkamai valdė savo
tautą ir kad ją reikia gelbėti nuo perversmininkų.
Tačiau jie į perversmus reagavo visiškai kitaip.
Nigeryje, Gabone ir Burkinoje
Faso, jie džiaugiasi kariniais pučistais ir švenčia senųjų valdovų pašalinimą. Kaip galima paaiškinti šį entuziazmą?
Stebina tai, kad paskutinės šešios Afrikos šalys, kuriose
prezidentas buvo pašalintas jėga, yra buvusios Prancūzijos kolonijos.
Nors jos nepriklausomos jau daugiau kaip 60 metų, jos vis
dar yra Prancūzijos karinio, finansinio ir ekonominio diktato įtakoje.
1. kariuomenė:
Prancūzija vis dar turi savo kolonijose dislokuotų karių.
Kartu su JAV jos daro įtaką šalies kariuomenei rengdamos Afrikos karininkų mokymo programas.
2. finansai:
Buvusios Prancūzijos kolonijos Nigeris ir Gabonas yra vienos iš 14 Vakarų Afrikos valstybių, kurias
Prancūzija įpareigojo atiduoti 85 % savo užsienio valiutos atsargų ir 100 % aukso atsargų.
Jie turi išlaikyti kolonijinio laikotarpio CFA frankus [= Vakarų Afrikos frankas] kaip valiutą iki šiol.
Jos valiutos kursą diktuoja Prancūzijos centrinis
bankas, o tai naudinga Prancūzijai:
Pavyzdžiui, 1994 m. dėl to per naktį buvo devalvuotas CFA frankas, o tai reiškė,
kad eksportas iš kolonijų buvo vertas tik pusės, o importo kainos išaugo 50 %.
Todėl nenuostabu, kad devynios iš keturiolikos AKR šalių yra vienos skurdžiausių pasaulyje, nepaisant to, kad turi daug žaliavų.
3 ekonomika:
Europos Parlamento narys Martinas Sonnebornas taip iškelia sistemingo ekonominio išnaudojimo ir jo pasekmių klausimą:
Prancūzijoje nėra nė vienos veikiančios aukso kasyklos.
Nepaisant to, ši (buvusi) nusikalstama kolonijinė valstybė turi ketvirtas pagal dydį aukso atsargas pasaulyje - 2436 tonas.
(Buvusi) Prancūzijos kolonija Malis turi lygiai 0,0 tonos aukso, nors šalyje yra kelios
dešimtys kasyklų (įskaitant 14 oficialių), kuriose per metus iškasama 70 tonų aukso.
Iš pajamų, gautų už beveik 60 tonų aukso, kurį (maždaug) 600 000
vaikų iškasė (buvusioje) Prancūzijos kolonijoje Burkina Fase, tik 10 % atitenka šaliai,
o 90 % - tarptautinėms aukso kasybos korporacijoms. [ ...
] (Buvusi) Prancūzijos kolonija Nigeris turi geriausios kokybės urano rūdos Afrikoje
ir yra septinta pagal dydį pasaulyje urano gamintoja, tačiau, Pasaulio banko
duomenimis, 81,4 % šalies gyventojų net nėra prijungti prie elektros tinklų.
40 proc. gyvena žemiau skurdo ribos, trečdalis vaikų yra per mažo svorio, neraštingumo lygis siekia 63 proc.
Tik pusė gyventojų gali naudotis švariu geriamuoju vandeniu, tik 16 proc. turi tinkamas sanitarines sąlygas. [ ... ]
Kaip Afrika, turinti tiek daug turto, galėjo tapti skurdžiausiu pasaulio žemynu?
Pasak Sonneborno, politologas Michaelas Parenti turi labai paprastą atsakymą į šį
klausimą: Skurdžios šalys yra ne "nepakankamai išsivysčiusios", o "pernelyg išnaudojamos".
Žvelgiant iš šios perspektyvos, pastarieji perversmai atrodo kaip pavėluotas
Afrikos bandymas išsivaduoti iš išnaudojimo ir priespaudos sistemos.
Naujasis Burkina Faso valstybės vadovas Ibrahimas Traoré aštuonerius metus iki 2022
m. perversmo apibūdina kaip barbariškiausią ir žiauriausią imperinio neokolonializmo formą.
Liepos mėnesį Sankt Peterburge vykusiame Afrikos aukščiausiojo lygio susitikime J. Traoré kreipėsi
į visus Afrikos valstybių atstovus prašydamas išlaisvinti žemyną iš šios sistemos.
Jis sakė: Problema yra Afrikos valstybių vadovai, kurie niekuo neprisideda prie
žmonių kovos ir netgi groja tą pačią melodiją kaip ir imperialistai.
Jie mus vadina milicininkais, žmonėmis, kurie negerbia žmogaus teisių. Apie kokias žmogaus teises jie kalba?
[...] Mes, Afrikos valstybių vadovai, turime nustoti elgtis kaip
marionetės, kurios šokinėja kiekvieną kartą, kai imperialistai traukia virvutes.
Tačiau kodėl Afrikos valstybės jau seniai neišsilaisvino iš šios sistemos?
Ar jų prezidentai iš tiesų yra tik Vakarų interesų marionetės?
Žvelgdama į neseną praeitį, buvusi Afrikos Sąjungos atstovė
JAV daktarė Arikana Chihombori-Quao aiškina, kad tie lyderiai,
kurie stengėsi savo tautai pasiekti geriausio, buvo nužudyti.
Prezidentui dar prieš ateinant į valdžią yra tabu:
Kariuomenė, finansai, mineraliniai ištekliai.
Jis neturi jų liesti, nes jei palies, gali neišgyventi šią dieną.
Kol jis vengia šių sričių, jam leidžiama valdyti taip, kaip jam patinka.
Gerbiamieji žiūrovai, argi ne pasityčiojimas, kai Vakarų politikai ir žiniasklaida kalba
apie konstitucinės santvarkos išsaugojimą, nors iš tikrųjų jie turi omenyje tik
tuos prezidentus, kurie abejingai stebi, kaip parduodamos jų šalys?
Ar šiame kontekste reikalavimas atstatydinti Nigerijos prezidentą neatrodo visiškai kitoje šviesoje?
Kokia teise Vakarų Afrikos konfederacija ECOWAS, kuri iškart po perversmo Nigeriui grasino
karu, reikalauja išlaikyti konstitucinę santvarką, kuri neužtikrina orumo nežeminančio gyventojų gyvenimo?
Akivaizdu, kad kalbama ne apie demokratijos apsaugą, kuria Vakarų šalys nuolat teisina savo
nesąžiningus veiksmus, bet apie griežtą ekonominę ir galios politiką, dėl kurios Vakarų Afrikos
valstybių ekonominė bendrija (ECOWAS) sugadino save, taip pat Vakarų politikus ir žiniasklaidą.
Todėl mes visi turime nustoti taikstytis su šiais akivaizdžiais dvigubais standartais. Pats laikas įsteigti nepriklausomą tarptautinį liaudies teismą, kuris užtikrintų teisingumą ir patrauktų atsakomybėn kaltininkus.