Samalla kun Ukrainan sota jatkuu yllättävän kiivaasti, Israelin ja palestiinalaisten
välinen konflikti kärjistyi lokakuussa 2023 ja kehittyi nopeasti uudeksi
sodaksi.
Ukrainan sota on vaatinut satojatuhansia kuolonuhreja molemmin puolin, pakottanut miljoonat ihmiset pakenemaan
kodeistaan ja tuhonnut laajoja alueita Ukrainassa.
Myös Gazan sodan uhrien määrä on nousussa.
Sadattuhannet palestiinalaiset ovat joutuneet pakenemaan, ja yhä laajemmat alueet
Gazan kaistalla tuhoutuvat.
Sotien rahoitukselliset ja taloudelliset vaikutukset ovat myös katastrofaaliset.
Euroopan investointipankki arvioi, että pelkästään Ukrainan jälleenrakentaminen
maksaa 1,1 biljoonaa dollaria.
Maailmanlaajuisesti Ukrainan sota aiheutti pelkästään vuonna 2022 1 650 miljardin Yhdysvaltain
dollarin taloudelliset vahingot.
Maailmankauppa romahti ja energian ja elintarvikkeiden hinnat nousivat räjähdysmäisesti,
ja samaan aikaan sotaa käyvät osapuolet ja niiden kannattajat kirjaimellisesti tuhlasivat
sodassa kipeästi tarvittavat varat.
Nämä olivat 31. heinäkuuta 2023 seuraavat määrät:
EU 84,8 miljardia euroa, Yhdysvallat 69,5 miljardia euroa, Saksa 20,9 miljardia euroa ja Yhdistynyt kuningaskunta
13,8 miljardia euroa.
Gazan sodassa Israel ja Yhdysvallat ovat nyt sopineet lähes 34 miljardin euron
sotilasavusta.
Tässä yhteydessä sodat olisi itse asiassa lopetettava välittömästi.
Kuten rahoitus- ja talousasiantuntija Ernst Wolff selittää seuraavassa ohjelmassa,
sotien lopettaminen ei kuitenkaan kiinnosta, mikä selittää
myös Ukrainan sodan loputtomuuden.
Wolffin kommentit ovat samansuuntaisia kuin yhdysvaltalaisen tutkivan toimittajan David Sorensenin
kommentit hänen dokumenttielokuvassaan Israel - Unveiling a Mystery. [www.kla.tv/Israel/27342].
Sorensen esittää vakuuttavia todisteita siitä, että Gazan sota oli tarkoituksellisesti lavastettu.
Tämä tarkoittaa, että tämäkin sota on aivan ilmeisesti haluttu.
Kuunnelkaa nyt Ernst Wolffia näiden sotien syistä.
Hei, täällä Ernst Wolff.
Friedrich Schiller sanoi kerran, että paras kauppias on sota.
Hän muuttaa raudan kullaksi.
Tämä pätee myös meidän aikanamme.
Ukrainan jälkeen koemme parhaillaan seuraavaa sotaa Israelissa ja sen jälkeen
Lähi-idässä.
Molempiin sotiin liittyy poliittisia ja mediakampanjoita, joissa lähes yksinomaan pyritään
syyttämään vihollista sodasta ja mustamaalaamaan ja vaientamaan oman politiikan
arvostelijat.
On olemassa syy siihen, miksi näitä kampanjoita toteutetaan valtavin taloudellisin kustannuksin
ja miksi niitä tukevat lukuisat kansainväliset järjestöt, kuten säätiöt ja kansalaisjärjestöt:
Ne vievät yleisön huomion pois tärkeästä kysymyksestä, joka koskee sitä, ketkä
oikeastaan ovat näiden sotien voittajia, ja ketkä ovat häviäjiä niiden lisäksi, jotka kärsivät
sodan uhreista ja uhreista?
Mitä tällainen sota merkitsee taloudellisesti?
Tarkastellaan perusteellisesti, mitä siirtyminen rauhanajan taloudesta sotatalouteen
tarkoittaa:
Ensimmäinen seuraus on se, että aseita on tuotettava enemmän.
Määräyksen tästä antaa hallitus, jonka on myös rahoitettava koko asia.
Se tekee tämän veronmaksajien rahoilla, jotka väestö on aiemmin ansainnut.
Kyse on siis pohjimmiltaan uudelleenjaosta.
Veronmaksajien rahat valuvat puolustusteollisuuden taskuihin hallituksen päätöksen
seurauksena.
Nyt voidaan esittää vastaväite, että useimmat hallitukset ovat raskaasti velkaantuneita
eikä niillä ole verovaroja puolustusteollisuuden edistämiseen.
Heillä on myös tähän ratkaisu:
Hallitukset saavat rahat itselleen.
Tätä varten ne laskevat liikkeelle valtion joukkovelkakirjoja, jotka ne ostavat keskuspankilta
ja siirtävät ne liikepankeille.
Näin tehdessään he kuitenkin edistävät rahan
luomista, koska tämä prosessi ei tarkoita mitään muuta kuin sitä, että uutta rahaa on
luotava tyhjästä.
Tämä uusi raha kuitenkin lisää rahan kokonaismäärää ja lisää siten inflaatiota.
Tämä puolestaan pakkolunastaa tavallisen kansalaisen, joka ei tässä tapauksessa maksa
veroillaan vaan ostovoimansa menetyksellä.
Sodan häviäjiä ovat joka tapauksessa tavalliset kansalaiset, joita ei kuultu sotaan
lähtemistä koskevasta päätöksestä.
Toisin sanoen kyse on vaurauden pakkoluovutuksesta suurelta enemmistöltä
pienelle vähemmistölle.
Tutustutaanpa tarkemmin tähän vähemmistöön.
Tämä koskee tietenkin ensisijaisesti asevalmistajia eli puolustusteollisuutta.
Ukrainan ja Israelin tapauksessa tämä tarkoittaa ennen kaikkea Yhdysvaltojen aseteollisuutta, joka on molempien
maiden tärkein toimittaja.
Suuryritykset, kuten Lockheed Martin, Raytheon, Boeing ja Northrop, eivät kuitenkaan ole
ainoita voittajia.
Sota tarkoittaa, että aseita tarvitaan valtavia määriä ja että niitä on jatkuvasti täydennettävä
ja tuotettava.
Tämä ruokkii tietenkin kilpailua puolustusalan yritysten välillä, jotka
laajentavat kapasiteettiaan valtavassa mittakaavassa.
Tämä edellyttää kuitenkin investointeja, eivätkä he saa rahaa tähän lahjaksi
vaan lainojen muodossa pankeilta.
Niinpä myös pankit, joiden liiketoimintaa sota vauhdittaa.
Se ei kuitenkaan ole vielä kaikki, sillä
elämme neljännen teollisen vallankumouksen aikakautta, jolloin aseteollisuus on
teknologisesti riippuvainen tietotekniikkateollisuudesta.
Muistutuksena:
Ennen kuin Internet julkaistiin yksityiseen käyttöön, se oli myös puhtaasti sotilaallinen väline.
Toisin sanoen puolustusteollisuuden ja pankkien ohella myös tietotekniikkajätit ovat
sodan suurimpia voittajia.
Nyt tilanne muuttuu mielenkiintoiseksi,
koska nyt nousee esiin tärkeä kysymys:
Kuka on Yhdysvaltojen puolustusyritysten, Wall Streetin pankkien ja Piilaakson IT-jättien
takana?
Aloitetaan puolustusalan yrityksistä:
Lockheed Martinin, Raytheonin ja Northropin suurimmat osakkeenomistajat ovat varainhoitajat
Vanguard, State Street ja BlackRock.
Vanguard on myös Boeingin suurin institutionaalinen osakkeenomistaja.
Sama pätee nykyään Wall Streetin pankkeihin.
Katsotaanpa vain viittä suurinta, olivatpa ne sitten
JP Morgan Chase, Bank of America, City Group, Wells Fargo tai U.S. Bancorp:
Vanguard, BlackRock ja State Street ovat kaikkien näiden rahastojen suurimpia osakkeenomistajia.
Lopuksi tarkastellaan vielä Piilaakson suurimpia tietotekniikkayrityksiä.
Myös Applella, Microsoftilla, Amazonilla ja Alphabetilla on tavanomaiset varainhoitajat.
Kun sitten otetaan huomioon, että Vanguard on BlackRockin suurimpia
osakkeenomistajia ja että molemmat ovat
State Streetin suurimpia osakkeenomistajia, ymmärretään, kuka hallitsee maailmaamme nykyään.
Hallitukset eivät todellakaan ole!
Nyt herää kysymys: Kuka on State Streetin, Vanguardin ja BlackRockin takana?
Ernst Wolffin mukaan ne ovat varainhoitajia.
He eivät kuitenkaan hallinnoi mitä tahansa omaisuutta,
vaan Wolffin mukaan he hallinnoivat superrikkaiden, kuten Rothschildien, Rockefellerien, Warburgien,
Goldman Sachsin, Bill Gatesin, Warren Buffetin ja Elon Muskin omaisuutta.
Rothschildit esimerkiksi siirsivät noin 2,8 biljoonaa Yhdysvaltain dollaria BlackRockille,
mikä teki siitä kerralla maailman suurimman omaisuudenhoitajan.
Jälleen kerran on siis niin, että pieni ryhmä superrikkaita ihmisiä on näiden sotien ainoa edunsaaja.
Jos otetaan huomioon myös se, että johtavat länsimaiset hallitusten päämiehet,
kuten Joe Biden, Emmanuel Macron, Rishi Sunak ja Ukrainan pääministeri Volodymyr Zelensky, ovat
läheisessä yhteydessä näihin piireihin, käy selväksi, että tämä ryhmä syöksyy järjestelmällisesti
ihmisiä sotaan, kurjuuteen ja köyhyyteen liiallisessa vallan ja rikkauden tavoittelussaan.
Siksi on tärkeää, että kriisivoittoja koskeva maailmanlaajuinen kielto pannaan täytäntöön.
Jos minkäänlaisista katastrofeista ei voida enää saada voittoa, vaan tällä tavoin saadut voitot on käytettävä esimerkiksi jälleenrakentamiseen tai vahinkojen minimointiin, tämä paha peli loppuu äkkiä.