Kamēr karš Ukrainā turpinās ar pēkšņu nežēlību, 2023. gada oktobrī saasinājās
konflikts starp Izraēlu un palestīniešiem, un tas ātri vien pārauga citā
karā.
Karš Ukrainā ir prasījis simtiem tūkstošu dzīvību no abām pusēm, piespiedis miljoniem cilvēku pamest
savas mājas un izpostījis plašas Ukrainas teritorijas.
Arī Gazas karā upuru skaits strauji pieaug.
Simtiem tūkstošu palestīniešu ir bijuši spiesti bēgt, un arvien lielākas Gazas joslas
teritorijas tiek izpostītas.
Karu finansiālā un ekonomiskā ietekme arī ir katastrofāla.
Eiropas Investīciju banka lēš, ka Ukrainas atjaunošanas izmaksas vien
ir 1,1 triljons dolāru.
Karš Ukrainā 2022. gadā vien pasaules mērogā radīja ekonomiskos zaudējumus 1650
miljardu ASV dolāru apmērā.
Pasaules tirdzniecība sabruka, strauji pieauga enerģijas un pārtikas cenas, un tajā
pašā laikā karojošās puses un to atbalstītāji burtiski sadedzināja karam
steidzami nepieciešamos līdzekļus.
2023. gada 31. jūlijā tās bija šādas summas:
ES - 84,8 miljardi eiro, ASV - 69,5 miljardi eiro, Vācija - 20,9 miljardi eiro un Apvienotā
Karaliste - 13,8 miljardi eiro.
Gazas karā Izraēla un ASV ir vienojušās par militāro palīdzību gandrīz 34 miljardu
eiro apmērā.
Ņemot vērā šo kontekstu, kari faktiski būtu nekavējoties jāpārtrauc.
Tomēr, kā nākamajā raidījumā skaidro finanšu un ekonomikas eksperts
Ernsts Volfs (Ernst Wolff), nav intereses izbeigt karus,
kas arī izskaidro kara bezgalību Ukrainā.
Volfa komentāri saskan ar ASV pētnieciskā žurnālista Deivida Sorensena (David Sorensen) komentāriem
viņa dokumentālajā filmā "Izraēla - noslēpuma atklāsme". [www.kla.tv/Israel/27342].
Sorensens sniedz pārliecinošus pierādījumus tam, ka Gazas karš tika apzināti inscenēts.
Tas nozīmē, ka arī šis karš ir acīmredzami vēlams.
Tagad ieklausieties Ernsta Volfa stāstījumā par šo karu iemesliem.
Sveiki, šeit Ernsts Volfs.
Frīdrihs Šillers reiz teica, ka labākais tirgotājs ir karš.
Viņš pārvērš dzelzi zeltā.
Tas attiecas arī uz mūsdienām.
Pēc Ukrainas mēs pašlaik piedzīvojam nākamo karu Izraēlā un pēc tam Tuvajos
Austrumos.
Abus karus pavada politiskas un plašsaziņas līdzekļu kampaņas, kuru mērķis ir gandrīz
tikai un vienīgi apsūdzēt ienaidnieku karā un nomelnot un apklusināt savas
politikas kritiķus.
Ne velti šīs kampaņas tiek īstenotas ar milzīgiem finansiāliem izdevumiem,
un tās atbalsta daudzas starptautiskas organizācijas, tostarp fondi un NVO:
Tie novērš sabiedrības uzmanību no ļoti svarīgā jautājuma,
kas patiesībā ir uzvarētāji šajos karos un kas ir zaudētāji, izņemot
cietušos un upurus?
Ko šāds karš nozīmē ekonomiski?
Aplūkosim, ko nozīmē pāreja no miera laika ekonomikas uz
kara ekonomiku:
Pirmās sekas ir tādas, ka ir jāražo vairāk bruņojuma.
Rīkojumu par to izdod valdība, kurai tas viss arī jāfinansē.
Tas tiek darīts par nodokļu maksātāju naudu, ko iepriekš nopelnījuši iedzīvotāji.
Tātad būtībā runa ir par pārdali.
Valdības lēmuma rezultātā nodokļu maksātāju nauda nonāk aizsardzības
nozares kabatās.
Tagad var iebilst, ka lielākā daļa valdību ir ļoti parādā un tām
nav fiskālo resursu, lai veicinātu aizsardzības rūpniecību.
Viņiem ir arī risinājums šai problēmai:
Valdības saņem naudu sev.
Šim nolūkam tās emitē valdības obligācijas, kuras tās pērk no centrālās
bankas un nodod tālāk komercbankām.
Taču, to darot, viņi veicina naudas
radīšanu, jo šis process nenozīmē neko citu kā to, ka jauna nauda ir
jārada no nekā.
Tomēr šī jaunā nauda palielina kopējo naudas piedāvājumu un tādējādi veicina inflāciju.
Tas, savukārt, atsavina parastos pilsoņus, kuri šajā gadījumā maksā nevis ar saviem
nodokļiem, bet gan zaudējot pirktspēju.
Jebkurā gadījumā kara zaudētāji ir parastie pilsoņi, ar kuriem netika
apspriests lēmums sākt karu.
Citiem vārdiem sakot, tā ir piespiedu bagātības pārdale no lielākās daļas
iedzīvotāju nelielai mazākumtautībai.
Aplūkosim šo minoritāti tuvāk.
Protams, tas galvenokārt attiecas uz ieroču ražotājiem, t.i., aizsardzības nozari.
Ukrainas un Izraēlas gadījumā tas galvenokārt nozīmē ASV bruņojuma rūpniecību, kas ir galvenais
piegādātājs abās valstīs.
Tomēr lielās korporācijas, piemēram, Lockheed Martin, Raytheon, Boeing un Northrop, nav
vienīgie ieguvēji.
Karš nozīmē, ka ieroči ir nepieciešami milzīgos daudzumos un ka tie ir pastāvīgi
jāgādā un jāražo.
Tas, protams, veicina konkurenci starp aizsardzības nozares
uzņēmumiem, kas paplašina savu jaudu.
Tomēr tam ir nepieciešamas investīcijas, un naudu šim nolūkam viņi nesaņem dāvinājuma
veidā, bet gan aizdevumu veidā no bankām.
Tātad arī bankas ir tās, kuru uzņēmējdarbību veicina karš.
Taču mūsdienās tas vēl nav viss, jo mēs
dzīvojam ceturtās industriālās revolūcijas laikmetā, kad ieroču rūpniecība
ir tehnoloģiski atkarīga no IT nozares.
Tikai atgādinājums:
Pirms tā nodošanas privātai lietošanai internets bija arī tīri militāra iezīme.
Citiem vārdiem sakot, līdzās aizsardzības nozarei un bankām arī IT giganti ir vieni no lielākajiem
ieguvējiem šajā karā.
Tagad kļūst interesanti,
jo rodas ļoti svarīgs jautājums:
Kas stāv aiz ASV aizsardzības uzņēmumiem, Volstrītas bankām un Silīcija ielejas
IT gigantiem?
Sāksim ar aizsardzības uzņēmumiem:
Lockheed Martin, Raytheon un Northrop galvenie akcionāri ir aktīvu pārvaldnieki Vanguard,
State Street un BlackRock.
Vanguard ir arī lielākais Boeing institucionālais akcionārs.
Tas pats šodien attiecas uz Volstrītas bankām.
Aplūkosim tikai piecas lielākās - JP Morgan
Chase, Bank of America, City Group, Wells Fargo vai U.S. Bancorp:
Vanguard, BlackRock un State Street ir to visu galvenie akcionāri.
Visbeidzot, aplūkosim lielākos IT uzņēmumus Silīcija ielejā.
Arī Apple, Microsoft, Amazon un Alphabet atrodami parastie aktīvu pārvaldnieki.
Ja ņemam vērā, ka Vanguard ir galvenais BlackRock
akcionārs un ka abi ir galvenie
State Street akcionāri, tad saprotam, kas šodien valda mūsu pasaulē.
Valdības noteikti nav!
Tagad rodas jautājums: Kas stāv aiz State Street, Vanguard un BlackRock?
Ernsts Volfs (Ernst Wolff) uzskata, ka tie ir aktīvu pārvaldnieki.
Tomēr viņi pārvalda ne tikai parastus aktīvus;
saskaņā ar Volfa teikto, viņi pārvalda superbagātnieku, tostarp Rotšildu, Rokfelleru,
Varburgu, Goldmena Saksa, Bila Geitsa, Vorena Bafeta un Elona Maska, aktīvus.
Piemēram, Rotšildi pārskaitīja BlackRock aptuveni 2,8 triljonus ASV dolāru,
ar vienu piegājienu padarot to par pasaulē lielāko aktīvu pārvaldītāju.
Tātad no šiem kariem atkal gūst labumu tikai neliela superbagātu cilvēku grupa.
Ja ņemam vērā arī to, ka ar šīm aprindām cieši saistīti tādi vadošie
Rietumu valstu valdību vadītāji kā Džo Baidens, Emanuels Makrons, Rišī Sunaks un Ukrainas
premjerministrs Volodimirs Zelenskis, kļūst skaidrs, ka šī grupa, pārmērīgi tiecoties
pēc varas un bagātības, sistemātiski iegrūž cilvēkus karā, postā un nabadzībā.
Tāpēc ir svarīgi, lai tiktu ieviests globāls aizliegums gūt peļņu no krīzes situācijām.
Ja peļņu vairs nevarēs gūt no jebkāda veida katastrofām, bet šādi gūtā peļņa būs jāizmanto, piemēram, rekonstrukcijai vai postījumu mazināšanai, šī ļaunā spēle pēkšņi beigsies.