Сега стигаме до четвърти принос.
И сега на ринга излиза втори адвокат, чието
заглавие вече разкри, че
няма да се уплаши от нито един Голиат.
Обожавам това заглавие.
Знаете ли името му?
"Няма помирение без преоценка."
Музика ли е това за нашите уши?
Няма помирение без преоценка.
Да.
Въпреки че този адвокат е от Германия, днес той
ще се присъедини към нас от Майорка чрез нашето
мобилно студио.
Разбира се, той няма да се съсредоточи върху швейцарското право, което
вече е било използвано.
Разбира се, той ще се занимава с немското и, предполагам, с европейското право.
И сме любопитни да видим дали можем да предложим други решения.
Мога ли да попитам в този момент дали връзката изобщо е установена?
Да, връзката е налице.
Добре.
След това искам да ви благодаря, адвокат
Ралф Лудвиг, че не изоставихте нас, непрофесионалистите,
и ни обяснихте какъв е правният път и какви правни средства са на разположение,
когато цяла нация е изоставена от своите защитници.
Преди да започнете с експертните си коментари,
нека да разгледаме интересната ви
кратка биография.
Успех.
Ралф Лудвиг
Ралф Лудвиг е роден през 1972 г. в Остероде
ам Харц, Долна Саксония, и е адвокат.
Специализира в областта на социалното, административното и конституционното право.
След кризата "Корона" той работи и в областта на наказателното
право и правото на регулаторните нарушения.
Принципите на работата му като адвокат можете да намерите
на уебсайта на неговата адвокатска кантора.
"Всеки, който приема злото, без да му противоречи, всъщност работи с него. "
В началото на пандемията от коронавирус Ралф Лудвиг
получава решение от Федералния конституционен съд,
че демонстрациите не трябва да се забраняват повсеместно, дори по време на криза.
Той прокарва голямата демонстрация на латералното
мислене на 29 август 2020 г. при Колоната на победата
в Берлин пред административните съдилища.
Той е част от екипа на защитата на Майкъл Балвег по време на престоя му в затвора.
През юни 2021 г. основава Центъра за разследване,
изясняване, съдебно преследване и предотвратяване
на престъпления срещу човечеството, свързани с мерките "Корона" (ZAAVV).
Ралф Лудвиг говори днес по темата за короната - няма помирение без преоценка.
Уау!
Първо, благодаря ви за поканата.
Радвам се, че толкова много хора са тук и че толкова много хора гледат.
Чуваш ли ме?
Да.
Радвам се, че толкова много хора участват и че все още
се интересуват от проблемите, свързани с пандемията от коронавирус.
Много хора, не само в Германия, но и по
света, смятат, че феноменът е приключил.
Но смятам, че всеки, който е проследил днешната
конференция и я е разгледал в реалния живот, ще разбере,
че феноменът все още не е приключил.
Точно вчера прочетох статия в един вестник,
в германския Badische Zeitung, че един съдия
отново е упражнил властта си, като е
принудил зрителите да носят маски
FFP2.
маски FFP2, които след това дори си осигурил,
при които срокът на годност вече бил изтекъл,
но той настоявал това да се случи.
С други думи, това, което преживяхме през последните три години, не е приключило.
И точно това казва заглавието на тази презентация: всичко
свършва, когато се примирим с цялото това време.
А преработката засяга не само Corona.
Имаме много кризи в света, виждаме това
в момента, разтърсват ни много кризи.
И разбира се, ние също усещаме тези конфликти,
тези глобални конфликти, които преживяваме.
Усещаме ги, защото самите ние страдаме от последиците на санкциите,
дори от санкциите, които сами налагаме.
Чувстваме, че хора или държавни глави в други
държави искат от нас пари и оръжия.
Осъзнаваме, че потокът от мигранти към Европа,
а също и към Германия, е очевидно безкраен.
И в контекста на тези конфликти законите
в нашата страна внезапно се променят.
Това означава, че на нас в Германия например вече не ни е позволено да говорим свободно.
Вече не ни е позволено да говорим за конфликта
в Украйна, въпреки че бихме искали, защото тогава
ще бъдем подведени под отговорност за подбуждане към омраза.
Не бива да говорим за конфликта в Близкия изток по начина, по който бихме искали, защото тогава
ще бъдем подведени под отговорност за подбуждане към омраза.
С други думи, мнението е криминализирано.
И това също е разбиране, което имаме от периода на короната.
Това е може би и най-важното осъзнаване, че държавата е започнала да
криминализира мнението, да криминализира други мнения.
Лекарите, които са положили професионална клетва и имат различно мнение, изведнъж
са обявени за престъпници.
Това означава, че лекар, който лекува пациенти по начин, различен
от предписания на държавата, изведнъж става престъпник.
Лекарят вече няма право да решава дали да издаде тест с маска или не.
Лекарят вече не може да реши дали
да ваксинира някого или не.
Всичко това изведнъж е обявено за престъпление.
И това са преките ефекти, които имаме.
И не е нужно да вярваме, че това е така само
по отношение на защитата на здравето, а
че всички други кризи, пред които сме изправени или за които ни съобщават,
ще използват точно тези средства, за да ограничат правата ни.
Не мога да предложа конкретно решение за отделните проблеми.
Аз също не искам това.
Но мога да предложа една идея.
И това е идеята, че просто трябва да започнем
да спазваме закона, който имаме.
Сега някои хора се питат какво казва той?
Той е юрист и е видял какво се е случило през последните години.
Но точно в това е смисълът.
И беше обявено, че ще говоря основно за германското право.
Ще се спра и на германското право, но ще се занимая повече с международното право.
Защото международното право, с което разполагаме, е добро.
И ако го приложим, нещо като коронавирусната криза, нещо
като конфликта в Близкия изток, нещо като войната в Украйна няма
да е възможно.
Просто ще трябва да прилагаме закона, който
имаме и за който сме се договорили като общество.
И именно за това ще говоря днес.
Има такива правила и те не идват от мен.
Правилата се основават на Просвещението и произтичат от историческия опит.
Някога Просвещението е било насочено срещу предразсъдъците,
суеверията и произвола.
И може би трябва да се добави, че то е насочено не само срещу
суеверието, но и срещу вярата.
Срещу вярата в една наука, а не срещу науката като наука.
Трябва да го кажем и днес.
Затова и днес имаме много вярвания.
Разбира се, всеки има право да вярва и всеки може да вярва в каквото си поиска.
Но ако той упражнява власт над друг, тогава
вярата не трябва да определя тази власт.
А целта на Просвещението винаги е била самоопределянето
на индивида като отговорен гражданин.
Мисля, че това изречение, което избрах днес, е чудесно,
защото всъщност много
добре обобщава пандемията от корона или кризата
с корона, която преживяхме.
Става дума за самоопределянето на индивида като отговорен гражданин.
През последните три години не сме имали такива проблеми.
Не ни беше предоставено право на самоопределение,
нито ни беше казано как да се държим.
Дори ни казваха с кого и къде можем да празнуваме Коледа,
с кого можем да отидем на погребение, как можем
да присъстваме на раждане и т.н. С други думи,
самоопределението беше напълно ограничено.
Ние не бяхме личност, не бяхме признати за личност, но бяхме
съдът на опасността.
Казваха ни, че сме опасни, асимптоматично опасни.
И тъй като сме толкова опасни асимптоматично, вече не сме
индивидуални и трябва да се съобразяваме с правилата.
В Германия президентът на института "Робърт Кох"
Лотар Вилер заяви тогава, че тези правила никога
не трябва да бъдат поставяни под съмнение.
С други думи, ние бяхме лишени от своята индивидуалност
и няма нужда да говорим за своята зрялост като граждани.
Като граждани ние нямахме право на съопределение
и това не се отнасяше само за Германия,
но и за Австрия.
Мисля, че в Швейцария имаше гласуване относно правилата за короната,
което след това беше отхвърлено, но не толкова категорично, или по-скоро
в полза на правилата за короната.
Но зрелостта на гражданите, поне в Германия и Австрия, така и не се осъществи.
И сме се поучили от историческия опит.
Имаме историческия опит, особено през 20-ти
век, т.е. през миналия век, че държавата не
е само за своите граждани, но че тя е насочена
и срещу част от населението или дори срещу
населението като цяло.
Имаме този исторически опит и въз основа на него създадохме
регламентите, които искам
да ви представя днес.
И ако погледнем тези разпоредби, които имаме в багажа си, които имаме
в раницата си, просвещението, историческия опит, то изведнъж
тази криза с короната ще ни връхлети през 2020 г.
Изправени сме пред нещо, което никога през живота си не сме преживявали - аз съм
роден през 72-ра година, както беше казано по-рано.
Държавата изведнъж се намесва в личния ни живот по начин, който не сме познавали досега.
Имаше блокирания, имаше масови ограничения на основните права, например фактът,
че на хората не беше позволено да демонстрират, че изведнъж беше
регламентирано колко души могат да присъстват на рожден ден,
колко души могат да посетят някого в болница, да посетят някого в старчески дом, колко
души могат да присъстват на погребение.
Преживях толкова много страдания. Детските площадки бяха отцепени.
Маските станаха задължителни, първо така наречените обществени маски,
после изведнъж медицинските маски, а в един момент и маските FFP2.
Ако някой можеше да печели пари, като ни кара да носим противогази,
можеше да ни се наложи да носим противогази в някакъв момент.
Но всички тези мерки бяха напълно невъобразими за мен като човек,
роден през 1972 г., израснал във Федерална република
Германия и преживял обединението на бившата
ГДР с Федералната република.
За мен лично беше немислимо, че управниците на една държава ще започнат
да упражняват властта си над нас по този начин.
И това, което не искам да обсъждам с вас днес или което не е в предмета на днешното ми представяне,
е въпросът дали медицинските мерки са били правилни или не.
Дали това, което държавата е наредила като мерки, е било правилно от
медицинска гледна точка, от научна гледна точка или не.
Мисля, че повечето от вас имат мнение по този въпрос.
Но този въпрос изобщо не стои на дневен ред; трябва да си зададем
съвсем друг хипотетичен въпрос.
И това вероятно е и грешката, която ние, адвокатите,
допуснахме през последните три години, че по същество
позволихме да бъдем въвлечени в модел на аргументация,
който изобщо не е предмет на разглеждане тук.
Позволихме си да бъдем въвлечени в модела на спорове дали маските
помагат, дали социалното дистанциране помага,
дали блокирането помага, дали генната терапия с мРНК може да повлияе положително на предаването на вируса.
Дали може да предотврати избухването на заболяване или поне да го намали.
Включихме се във всички тези дискусии.
Започнахме дискусия за това дали нашата здравна система е действително претоварена или не,
или има опасност от претоварване и дали трябва да
обсъждаме триажа при опасност от претоварване.
С други думи, участвахме в дискусия, в която винаги се питаше
дали тези мерки са полезни или не.
И моята теза днес, и моята теза като цяло
е, че този въпрос е неуместен.
Този въпрос няма значение в едно просветено общество, в една западна цивилизация,
която носи ценностите на Просвещението и твърди, че сме хуманистично общество.
Защото в нашето общество въпросът е дали мерките, предприети от държавата, са вредни.
Това е единственият въпрос, който ни интересува.
Въпросът, който ни интересува, е дали това, което управляващите
в тази страна или в нашите страни ни правят, ни вреди или
не ни вреди?
Трябва да си зададем този въпрос.
И бих искал да помоля всички вас, които гледате тук сега,
да не се впускате в бъдещи дискусии с въпроса какво се прави, а винаги да си задавате
въпроса дали това вреди?
Затова ще направя кратко отклонение към Израел, защото там има
ситуация, в която всъщност се води война, която продължава от дълго време,
но сега има друга остра фаза на войната.
И всеки израелски политик трябва да си зададе въпроса,
който също се обсъжда, не дали военните мерки,
които предприемаме сега, са от полза за нашите цели,
дали могат да бъдат от полза за мира, а дали всяка една
мярка, която предприемаме, вреди на хората, вреди на неангажираните хора и дали неангажираните
хора умират или претърпяват огромни вреди на здравето си,
ако правим нещата, които правим.
Това е въпросът, който се задава в западното общество.
Това е труден въпрос с оглед на прозренията, които често имаме.
Искам да кажа, че когато виждаме какво се случва в някои
случаи, това е труден въпрос, но държавата няма емоции.
Държавата има правила, а ние, хората, имаме емоции.
Ние, хората, понякога сме в дилема,
но държавата не изпада в дилема.
Държавата и държавните институции имат правила и тези
правила са трезви, те са породени от разума.
И този здрав разум трябва да се прилага винаги.
И точно за това става дума - за правилата на нашето съжителство.
И ако погледнем на това от гледна точка на правната теория или теорията на държавата,
всички ние сме подписали обществен договор помежду си.
Сега можете да кажете, че много хора в моите канали също казват: "Никога не съм
подписвал нищо, никога не съм сключвал споразумение за
партньорство", но това не е вярно.
Ако отидете в супермаркета и вземете храна, отидете на касата и сложите
тази храна, бутилка вино или каквото сте купили
на касата, тогава се сключва договор.
Не сключвате писмен договор, не подписвате нещо, а сключвате договор.
А от гледна точка на държавната теория, ние живеем заедно в
едно общество и приемаме правилата на това общество.
На първо място, това означава, че всички ние сме в една общност и имаме общи правила.
Можете да разберете от коя страна на пътя шофирате, което означава,
че правилата в Англия са различни от тези в Германия.
Но вие се придържате към тези правила, правите го всеки ден, придържате се към правилата.
Отивате при работодателя си и очаквате
да получите заплата в края на месеца.
Те очакват от работодателя да
плаща вноски за социално осигуряване и т.н.
С други думи, в нашето общество има много, много
правила, които обикновено се наричат обществен договор.
Ние сме сключили това споразумение за партньорство по подразбиране и действаме
в рамките на това споразумение за партньорство.
И този обществен договор, който имаме, означава, че ние като хора, като индивиди, както го знаем от Просвещението,
се отказваме от някои лични свободи, от някои индивидуални
права, защото самите ние казваме, че чрез този
отказ, чрез предаването на властта, особено на монопола върху употребата
на сила на държавата, можем да се развиваме по-добре като индивиди, отколкото ако
всички имахме свои собствени правила, живеехме според своите собствени правила и не се
затваряхме в определени правила, които ние като общност, общество, държава, както искаме да я
наречем, си даваме.
И този обществен договор, ще го нарека вътрешен кръг, е вътрешният кръг,
в който се движим, и това е вътрешният кръг, в който се намират тези, които имат държавна
власт, които имат представителна власт, в който се намират тези хора, които
имат свобода на преценка, както ни каза Федералният конституционен съд в Германия.
Това означава, че има възможност за преценка само в рамките на правилата, които сме определили заедно.
И сега идва същественият момент.
Но има правила, които не сме прехвърлили, или права, които не сме прехвърлили, и това е правото на живот.
Не съм прехвърлил правото си на живот на държавна общност, на държавно
общество или на държавата под каквато и да е форма.
Правото ми на живот принадлежи на мен и държавата няма право да решава дали да ме убие или не.
Това не е част от споразумението, което сме сключили помежду си.
И държавата няма право да решава дали това ми причинява сериозна физическа вреда.
Това също е извън социалния договор, който сме сключили помежду си.
Държавата трябва да ме защити.
Държавата е длъжна да осигури болници, лекари, медицински сестри, санитари, лекарства и т.н.
Ако погледнем пандемията от коронавируси сега, всичко това е задача на държавата.
Държавата е длъжна да осигури на хората възможно най-добрата защита срещу болести и предаване на болести.
С други думи, ако държавата знае, че някой е носител на сериозна болест, тогава тя,
разбира се, може да нареди на този човек да бъде поставен под карантина и да каже:
"Хей, трябва да защитим теб и обществото, защото
знаем, че представляваш опасност.
Но, разбира се, на държавата не е позволено да убие този човек.
Трябва да си го представите.
Представете си, че държавата, германската държава, германската политика беше излязла с тази
идея и не беше решила на 10 декември 2021 г. да направи ваксинацията задължителна в определени институции, а германският Бундестаг
беше казал: добре, всеки, за когото е доказано, че е заразен с коронавирус, ще бъде застрелян.
Защото, когато бъдат убити, те вече не представляват заплаха.
Какъв протест щеше да има в нашата страна?
Защо щеше да има протест? Тъй като не сме прехвърлили това право на държавно управление.
Държавата не трябва да убива невинни хора. Държавата не бива да превръща хората в жертви заради своите политики.
Това е основен регламент, който имаме. И няма разделение на стойностен и безценен живот.
Няма количествено, т.е. цифрово, подразделение.
Не можем да кажем, че ще убием петима, за да оцелеят 500.
Не трябва да убиваме нито един, за да оцелеят 500.
Това е основно правило на нашата правова държава.
И това правило е надхвърлено не само в Германия, но и в други страни.
И това е причината, поради която ние - ще се спра на това по-късно - ще повдигнем наказателни обвинения.
И сега бих помолила презентацията да бъде включена,
защото искам да покажа, че по принцип вече сме решили всичко.
Нека започнем с Основния закон на Федерална република Германия, член 1, параграф 1, който гласи,
че човешкото достойнство е неприкосновено. И това е достойнството на всеки човек.
Всеки отделен човек не трябва да бъде обект на действие от страна на държавата.
Федералният конституционен съд неведнъж е заявявал това, когато е разглеждал член 1.
Човешкото достойнство е неприкосновено. И ние не сме се отказали от това достойнство.
С други думи, частта от този обществен договор, според която нито парламентът, дори швейцарският парламент,
нито Федералният съвет, нито съдилищата, нито изпълнителната власт, т.е. полицията или
който и да било друг, нямат право да вземат решения относно това достойнство, моето достойнство,
което се изразява по-специално в правото ми на живот.
Това е извън този обществен договор, извън компетенциите за вземане на решения на тези, които са получили представителна власт от нас.
А в Европейската конвенция за правата на човека това е още по-ясно формулирано в член 2.
В член 2 се казва, че правото на живот на всеки човек е
защитено от закона. Държавата не може да убива човешки същества.
Именно това се казва в изречение 2: никой не може да бъде убит умишлено.
След това идва този постскриптум: освен изпълнението на смъртна присъда в Европейския съюз вече няма смъртно наказание.
Но това вече е правно-философска дискусия за това дали е позволено да се убие виновен човек или не.
Това не е част от моята презентация.
Но невинен човек, както можете да видите от това, никой не може да бъде умишлено убит, освен чрез изпълнение
на смъртна присъда, наложена от съд за престъпление, за което законът предвижда смъртно наказание.
Никое човешко същество не може да бъде умишлено убито.
Европейската конвенция за правата на човека се прилага и в Швейцария. На държавата не е позволено да убива хора.
Ние отиваме по-далеч. Все още имаме Европейска харта на основните права.
В член 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз също се посочва, че човешкото достойнство е неприкосновено.
Точно това се казва в член 1 от Основния закон на Германия.
В член 2 всеки има право на живот.
И тук смъртното наказание вече е изключено, никой не може да бъде осъден на смъртно наказание или екзекутиран.
Но всеки има право на живот - всеки човек.
А според член 3 всеки има право на физическа и психическа неприкосновеност.
Никое човешко същество не може да бъде накърнено от държавата, винаги става дума за държавата, става дума за това, че държавата, разбира се, трябва да ни
защитава, от една страна, но по-специално не трябва активно да вреди на телата ни.
Ако прочетете член 3, параграф 2 и си спомните за пандемията от коронавируси, която всички преживяхме.
В контекста на медицината и биологията трябва да се имат предвид по-специално следните аспекти.
Свободното съгласие на субекта на данните след предварително информиране в съответствие с подробностите, определени от закона.
Става дума за свободното съгласие.
Съгласно Хартата на основните права на Европейския съюз медицинска интервенция
върху тялото на човек може да се извърши само ако е доброволна.
И няма нужда да говорим за това, че задължителната ваксинация на човек, който работи в областта на медицината или е
войник, поне в Германия или Италия, който е над 50-годишна възраст, а в Австрия
дори беше задължителна за всички австрийци, което не беше приложено там, но за всички австрийци, че този
човек всъщност е задължен с глоби, с професионална забрана, с икономическо унищожаване на съществуването, ако
не се съгласи на тази задължителна ваксинация и тогава това вече не е съгласие, а задължение.
Ние наричаме това принуда като адвокати.
С други думи, на държавата не е позволено да прави това.
Това е напълно ясно и ако прочетете отново член 4, помислете за маските.
Никой не трябва да бъде подлаган на изтезания или нечовешко или унизително отношение или наказание.
Когато сега си помислим за този съдия във Фрайбург, който вчера каза на аудиторията,
че трябва да носите маска FFP2, между другото друга маска FFP2, която вече е с изтекъл срок на
годност, и погледнем себе си тук, никой не може да бъде подложен на унизително отношение,
се питаме какво мисли този съдия, какво се случва тук?
Има и други права.
Имам само един пример - член 3 от Всеобщата декларация за правата на човека.
Всеки има право на живот, свобода и лична сигурност, всеки има право на живот.
Така че можем да разгледаме всички западни фундаментални порядки,
конституции, основни закони, основни права, каквото и да има.
И както казах по-рано, от ученията на Просвещението и от историческия опит, който имаме,
отново и отново ни се казва, че всяко човешко същество има право на живот.
И сега продължава, ето го отново, член 2 от Конвенцията за биоетиката.
Веднага мога да кажа, че Германия нито е подписала, нито е ратифицирала тази конвенция по биоетика.
Когато прочетете това изречение, ще разберете защо.
Тя гласи, че интересите и благосъстоянието на човешките същества
имат предимство пред интересите на обществото или науката.
Ако имате такива основни правила, това са биоетичните основни правила, тази конвенция по биоетика е приета през 1997 г.
С други думи, от 1997 г. насам хората се замислят за опасностите за хората, ако медицината или
биологията, евентуално дори комбинирани в генната терапия, могат да окажат въздействие върху човешкото тяло.
Какво ни е позволено да правим и какво не ни е позволено да правим?
А защитата на човешкия живот, защитата на личността,
защитата на всеки един от вас винаги е била на преден план.
И тук е много, много ясно формулирано, че вие имате предимство пред обикновения интерес на обществото.
И какво ви казаха през последните три години?
Бъдете солидарни, бъдете солидарни с обществото, бъдете солидарни с уязвимите, бъдете
солидарни с тези, които иначе ще умрат от коронавирус или Ковид-19, ако
не спазвате правилата, които ви даваме.
И точно това не е позволено да се прави в едно свободно общество.
Защото това вече не е благосъстоянието на човека, а приоритет
на интересите на обществото, които се определят от представители, които не са били избрани за тази цел.
И сега, разбира се, можете да кажете, и това е аргументът, който винаги сме чували, това е аргументът,
който винаги сме чували, но ние наистина имахме извънредно положение.
Това беше криза, беше вирус, нещо, което не познавахме, нов вид вирус.
Добре, не беше толкова нов, вече го знаем, но беше
нов вид вирус, който изтласка здравната ни система до краен предел.
Това е извънредна социална ситуация, а при нея държавата трябва
да има възможност да действа по различен начин, отколкото,
да речем, в мирно време или когато няма извънредна ситуация.
Точно от това са искали да ни предпазят авторите на Европейската конвенция за правата на човека.
Те знаеха, че в някакъв момент ще бъде направено такова изявление, защото, както вече беше
казал Карл Шмит, всеки, който решава за извънредно положение, решава за държавата, решава за обществото, има власт в ръцете си.
Решението за извънредно положение през 30-те
години на миналия век е на юриста Карл Шмит и той е прав.
Опасността винаги е в това, че има хора, които обявяват извънредно положение, които
евентуално дори създават извънредно положение, това не го знаем, но в много случаи
има много индикации, че определено е имало интереси за създаване на извънредно положение,
криза, която след това се решава със средства, които след това се създават сами, като
се позоваваш на това извънредно положение, което е било създадено предварително, така да се каже, и казваш,
добре, сега имаме това извънредно положение и така трябва да бъде.
Извънредното положение или решението за извънредно положение никога не трябва да се взема от лицето, което го обявява.
Това е важно правило, което трябва да впишем във всички конституции, в конституциите на всички държави, защото
ако лицето, което обявява извънредно положение, може да претендира за ползите от това извънредно положение за себе си,
тогава всяка демократична, мирна и либерална форма на общество може да бъде подкопана.
В член 15 от Европейската конвенция за правата на човека се посочва,
че животът на нацията е застрашен от война или друго извънредно положение,
а пандемията от коронавирус е извънредно положение.
По този начин всяка Високодоговаряща се страна, т.е. държавата, може да предприеме
мерки за дерогация от задълженията, предвидени в настоящата Конвенция.
Бяхме го разгледали по-рано - член 2, според който никой не може да бъде убит умишлено.
Ако разгледаме параграф 2, в него се казва, че въз основа на параграф 1, а именно извънредно положение, член
2 може да бъде дерогиран само в резултат на законни военни действия.
Това означава, че дори и да е имало извънредно положение заради пандемията от
коронавирус, правилата, поне това, че държавата не трябва да убива хора, никога не би трябвало да бъдат отменени.
Дори и да е имало извънредна ситуация, т.е. въпросът дали е имало извънредна ситуация,
дали здравната система почти се е сринала или не, е напълно без значение.
Защото, дори и да е така, не би трябвало да има отклонение от правилото,
че на държавата не е позволено да убива хора.
И много, много важно, ако искате да се отклоните от това, има предупредителна функция, т.е. този
параграф 3, тогава съответната държава, а именно генералният секретар на Съвета на Европа, трябва да
предостави изчерпателна информация за мерките и трябва, така да се каже, да обяви, че е налице извънредно
положение и че сега се предприемат специални мерки поради това извънредно положение.
Между другото, нито една държава не е направила това, поради което забраната за синдикални демонстрации
в Швейцария беше отменена от Европейския съд по правата на човека, защото нито една държава в Европейския съюз не е направила това,
нито една държава не е съобщила за извънредно положение на генералния секретар на Съвета на Европа.
С други думи, никой не е предполагал, че изобщо имаме извънредна ситуация.
И ако не е посочено извънредно положение, не трябва да се
отклоняваме от правилата на Европейската конвенция за правата на човека,
които са сравними с всички основни права във всички страни.
И дори да е било съобщено и да е било обявено извънредно положение, човек никога не бива да се отклонява от определени правила, а именно
много конкретни основни правила, включително забраната да се убива човек, невинен човек.
С други думи, това извънредно положение не е съществувало, не е било докладвано
и дори да е съществувало, не е трябвало да се предприемат определени мерки.
Сега ми трябва следващият слайд. И как съдилищата са се справяли с това в миналото?
Донесох ви две решения.
Представям ви решение на Федералния конституционен съд във връзка със Закона за сигурността на въздухоплаването.
В Германия снимките от Америка доведоха до създаването на Закон за авиационната
сигурност, който гласи какво ще се случи, ако пътнически самолет бъде
отвлечен в Германия, на борда му има хора и този пътнически самолет се впусне в някоя кула, влети във
футболен стадион, пълен футболен стадион или някъде другаде, където има много хора.
И тогава беше създаден закон, според който при определени условия такъв пътнически самолет с
невинни пътници на борда можеше да бъде свален.
След това се стигна до Федералния конституционен съд, който
още през 2007 г. се произнесе много ясно.
Според него, като използват убийството си като средство за спасяване на други, хората се превъплъщават в образа на жертви
и същевременно са лишени от правата си.
Чрез едностранното отнемане на живота им по нареждане на държавата, пътниците в самолета, които сами се нуждаят от защита като жертви, са лишени
от стойността, която принадлежи на човешките същества заради самите тях.
И още по-ясно е казал, че при прилагането на член 1, параграф 1
В съответствие с гаранцията за човешкото достойнство в Основния закон е абсолютно немислимо умишлено да се убиват невинни хора,
които се намират в толкова безпомощно положение, въз основа на законово разрешение.
Ако Федералният конституционен съд каже, че член 1, параграф 1 от гаранцията за човешкото достойнство прави абсолютно
невъзможно хората да бъдат обективирани и да бъдат жертвани, за да се спасяват други човешки животи,
тогава мога да направя задължителна ваксинация, тогава мога да направя задължително допускането на генна терапия
с мРНК в тялото, за да не загубя работата си, икономическото си съществуване, глобите и т.н.
С други думи, в никакъв случай не бих приел задължението да се ваксинирам, защото тогава бих приел хората да умират.
А държавата няма право да прави това.
Има и друго решение, което е още по-ясно.
Това е решение на Европейския съд по правата на човека.
През 2005 г. в Германия е отвлечен синът на млад банкер.
Синът на този млад банкер току-що е бил отведен някъде от похитителя.
Похитителят е заловен, а полицаят, който е имал този похитител, Магнус Гевген е името му тук, става дума за решението на Гевген,
по силата на което е искал да спаси живота на младия син на банкера, а след това е заплашил Магнус Гевген с мъчения.
Той каза, че сега тук идва един чиновник, вече е на път, ще го докарат с хеликоптер и този
чиновник ще ви причини непоносима болка и е по-добре да ни кажете къде е това момче.
Местоположението беше разкрито, но това беше само мястото на тялото, момчето вече беше мъртво.
След това похитителят предприема съдебни действия срещу заплахата от изтезания.
Това стигна чак до Европейския съд по правата на човека и бих искала само да се спра на този единствен ръководен принцип, ръководен принцип 1.
Европейският съд по правата на човека заяви, че нарушаването на член 3 от Европейската конвенция за правата на човека, т.е.
забраната за изтезания или забраната за нечовешко отношение към някого, не може да бъде
оправдано, независимо от поведението на съответното лице, дори за спасяване
на човешки живот и дори в случай на извънредно положение за цялата държава.
Защо Европейският съд по правата на човека казва това?
Защото Европейският съд по правата на човека заяви, че не трябва да отваряме тази врата.
Ако започнем да измъчваме и кажем, че го правим, за да спасим човешки
живот, или че го правим, за да защитим държавата от нападение.
Когато започнем да се измъчваме, тогава вратата се отваря, язовирът се разрушава и този
язовир става все по-малък и по-малък, а разрушеният язовир става все по-голям и по-голям.
С други думи, намираме все повече начини да измъчваме хората и в един момент може да кажем, че в Германия
има 25 възрастни хора, които се чувстват принадлежащи към Райхсбургите, които искат да организират
преврат, които на практика биха потопили страната в хаос, и за да разберем
кой още стои зад тези 25 души, ще трябва да използваме изтезания.
И тогава изведнъж ще можете да започнете да измисляте истории, за да оправдаете
изтезанията, нечовешкото и унизително отношение.
И ако това важи за мъченията, то, разбира се, в още по-голяма степен важи за убийствата.
Това означава, че ако на държавата не е позволено да изтезава, за да предотврати опасност, то, разбира се, със сигурност не ѝ е позволено да убива невинни хора.
Тук дори не му е позволено да измъчва виновен човек, но, разбира се, не му е позволено да убива невинни хора.
Искам да взема следващото решение и сега става вълнуващо, защо ви казвам всичко това?
И така, за да обобщя казаното дотук, държавата не трябва да убива невинни хора.
Не му е позволено да прави това, дори да спасява животи, дори да спасява много животи, защото всеки живот струва еднакво.
Животът ми струва толкова много, че държавата не трябва да ме жертва, не трябва да жертва
мен и живота ми, за да постигне каквото и да е благо, което си представя.
А сега нека да разгледаме решението на Федералния съд, Федералния
конституционен съд, относно задължителната имунизация в Германия.
Това е параграф 224 и на 27 април 2022 г. Федералният конституционен
съд се позовава на доклад на Института "Пол Ерлих".
Институтът "Пол Ерлих" отговаря за безопасността на лекарствата.
Всеки, който чуе Сухарит Бхакди, Беате Бахнер или други, ще разпознае името на Института "Пол Ерлих".
В доклад от 26 октомври 2021 г. Институтът "Пол Ерлих" посочва, и Федералният конституционен съд се позовава
на него, че има общо 1802 предполагаеми случая на смърт във връзка с ваксинация.
Това означава 0,02 съобщения за предполагаем смъртен случай на 1000 ваксинации или един човек на 50 000 ваксинации.
Това означава, че на 27 април 2022 г. Федералният конституционен съд е бил
информиран, че има съобщения за смърт на хора в резултат на ваксинациите.
Става дума за ваксинация, която е въведена като задължителна за определени професионални
групи, а именно за работещите в медицинските служби и за войниците.
С други думи, хората са били задължени да вкарат това вещество в телата си, където, според подозрителни доклади на
института "Пол Ерлих", 2 на 1000 ваксинации предизвикват подозрителни съобщения за смъртни случаи.
С други думи, Федералният конституционен съд е бил наясно, че тази ваксинация може да бъде фатална.
Сега нека разгледаме следващия параграф от това решение.
Федералният конституционен съд се опитва да разгледа цялата ситуация в перспектива.
В началото дори казвате, но трябва да се има предвид, че това са само подозрителни доклади.
Според доклада за безопасност от 23 декември 2021 г., който е следният доклад, само в 78 от случаите на
тези съобщения за смъртни случаи връзката с ваксинацията се счита за възможна или вероятна.
С други думи, Федералният конституционен съд приема, че самият отговорен институт в Германия за безопасността на
лекарствата твърди, че 78 от регистрираните смъртни случаи са вероятно или вероятно причинно свързани с ваксинацията.
А това означава, че Федералният конституционен съд на Германия е постановил,
че 78 души в Германия могат да умрат, за да спасят други.
Тези 78 души са хора, които могат да бъдат наши родители, наши
деца, наши братя и сестри, наши приятели или самите ние.
Коя държава има право да каже, че 78 души все пак не са толкова много?
Можете да направите това за 78 души, като това са само тези, които са идентифицирани сред предполагаемите случаи.
Ако беше казал, че някой вероятно е починал от ваксинацията, Федералният конституционен съд щеше да каже: "Съжаляваме,
но това решение за задължителна ваксинация в институциите е извън социалния договор, който сме сключили с вас.
Като съд ние нямаме право да решаваме това, защото нямаме право да решаваме въпроса за вашата смърт.
Не бива да правим преценка, че "да, определен процент
от хората могат да бъдат умишлено убити от държавата".
Защото знаем, най-късно с това решение на Федералния конституционен
съд, дори официално, че хората умират от ваксинация.
И нито един човек не бива да умира в резултат на правителствените мерки.
Сега се върнете към въпроса, който зададох в началото
и който исках да зададете на хората отвън.
Не на кого е от полза, а на кого вреди?
И кой има право да решава, че дори един човек трябва да умре, защото съм му наредил
да изтърпи определена мярка, която аз като държава смятам за правилна?
Това е извън социалния договор, който сме сключили.
И между другото, сега ще ви го докажа, защото има последствия.
Последствията от това са налице, когато държавните органи, представителите,
които сме избрали или които са били косвено избрани от нас, съдиите във Федералния
конституционен съд се избират от Бундестага и Бундесрата, което означава, че всички
представители, които сме избрали, са заели своята позиция пряко или косвено чрез
акт на избор от нас като граждани на държавата.
Тези представители на държавната власт обаче могат да се движат само в рамките на този вътрешен кръг на нашия обществен договор.
Именно това е границата на преценка.
Всяка държавна институция и всеки държавен служител могат да се държат
в рамките на този обществен договор, който се реализира чрез основни права, закони и т.н.
Но не трябва да го прави навън.
И ако той го направи, а сега моля за следващия слайд, ако го направи, тогава има закон и за това.
И този закон е Международният наказателен кодекс.
А в § 7 се казва "Престъпление срещу човечеството", което идва от английското Crime Against Humanity, аз винаги
го превеждам като "Престъпление срещу човечеството" и понякога съм критикуван
за това, защото хората казват, че се казва "Човечество".
Не, всяко подобно престъпление не е престъпление срещу човечеството, то
не е малко нехуманно, то е престъпление срещу самата човечност.
И затова го превеждам в смисъла на Хана Аренд като престъпления срещу човечеството.
И сега тук се казва, че ако някой като държавна институция или като държавен служител убие дори
един човек в хода на широкомащабно или систематично нападение срещу цивилно население, той ще бъде
наказан, както се казва тук по-долу, с доживотен затвор.
С други думи, една разширена или систематична атака винаги е систематична, когато има закон.
Ако има закон, който гласи, че ако работите в сферата на медицината, трябва да се ваксинирате
с ваксина mRNA, за която знаем, че може да доведе до смъртни случаи, миокардит и други неща.
Ако държавата прави това, то е систематично.
И това е систематично нападение срещу цивилно население, което винаги се тълкува
като нападение срещу цялото цивилно население или срещу част от него.
Не е необходимо да говорим за това, че служителите на медицинските служби
или медицинската професия са част от гражданското население.
Между другото, в мирно време войниците също са част от гражданското население.
И всеки, който след това убие човек в контекста на такава разширена, разширени средства в голям брой случаи, което е това,
което имаме тук, или системна атака, систематично това е заповед, закон, регламент или други подобни, ще бъде наказан.
Всеки, който в хода на продължително или системно нападение причини на друго лице тежка физическа или психическа вреда, по-специално от вида,
описан в член 226 от Наказателния кодекс, тук член 226 от Наказателния кодекс, ако телесната повреда води до загуба на зрението на едното или на двете
очи, загуба на слуха, загуба на способността за говорене, загуба на способността за възпроизвеждане,
загуба на важен крайник на тялото или загуба на способността да го използва по постоянен начин, слуха,
способността за говорене, способността за възпроизвеждане, загубата или трайната загуба на възможността за използване на важен крайник на тялото или значителна трайна
загуба на способността за използване, миокардит или загуба на зрението, парализа или психическо заболяване или увреждане, то това са наказанията, посочени тук.
Това означава, че на хората е било наредено да търпят инжектирането
на ваксина, генна субстанция от мРНК, в собственото им тяло, при
положение че са знаели - и това също е било известно - че тя
може да причини сериозно физическо или психическо увреждане на
друго лице, и не става дума за предполагаеми случаи 1 на 50 000,
а за предполагаеми случаи 1 на 5 000 или по-малко.
С други думи, това е извън обществения договор, който имаме, и ако държавните
органи се движат извън обществения договор, тогава те са виновни за престъпления
срещу човечеството, защото правят нещо, което не им е позволено,
защото правят нещо, което никога не сме им възлагали в рамките
на договора, който сме сключили с тях.
Те упражняват властта, която сме им дали, с други думи, ние на практика се отказваме
от оръжията, самозащитата, отмъстителното правосъдие и т.н. в полза на държавата,
за да може тя да ни защитава, и ако тя злоупотреби с тази власт, която сме ѝ дали,
и не само злоупотреби, но и действа извън властта, която сме ѝ дали, това е престъпление
срещу човечеството. Ето защо съществуват тези стандарти.
Между другото, същото важи и за преследването на определена
група или общност. Това също се е случвало.
На работещите в сферата на медицината
е казано, че ако не го направите,
няма да можете повече да упражнявате професията си.
Така че дори ако сега се изправите и кажете, че всичко е било доброволно, изобщо не е било принудително, което, разбира се, не е вярно,
няма да можете да твърдите и това, но дори и да кажете това, параграф 10 от раздел 7 на Международния наказателен кодекс ще бъде изпълнен.
И не знам колко от вас сега са с латерално мислене.
На хората им е било забранено да демонстрират само защото са имали странично мислене.
Това също е преследване по смисъла на номер 10, което имаме тук, защото дадена група
внезапно е била маргинализирана от социалните дейности само защото е била критична.
Или например тези, които не са били ваксинирани, вече не са имали право да отидат на концерт.
Или пък тези, които не са били ваксинирани и вече не са били допускани в нито един магазин.
Например не ми беше позволено да отида до тоалетната в Карщадт по време на демонстрация
или след демонстрация във Франкфурт, защото нямах ваксинационна карта.
В Хесен е имало наредба, която е предвиждала
това. И това е всичко номер 10 тук.
И разбира се, ще трябва да се справим с това, защото ако не се справим, тогава на практика ще позволим
на управляващите във всяка от тези страни - това се отнася
за Швейцария, Австрия, Италия, Франция, всички страни
- да действат извън правилата, които сме установили заедно, без никакви последствия.
И ние не можем и не трябва да толерираме това, защото тогава действаме незаконно.
И сега някои от вас може би си
мислят: да, но това са политици,
държавни служители и съдии, всички те са защитени от закона.
Те имат имунитет, съдиите имат Закон за
съдиите, което означава, че съдия не може да бъде осъден
заради решението си и т.н. и т.н. Това е нарушение на закона и т.н. Не, това не е вярно.
Това е международният Римски статут, това е статутът, който се
прилага, когато отидете в Хага в Международния наказателен съд.
На първо място, трябва да подадем наказателна
жалба в Германия до Федералната прокуратура
и ако тази жалба не бъде приета или не бъде разгледана, пътят към Хага е открит.
Но същите правила, които се прилагат към Римския статут, се прилагат и към Международния наказателен кодекс. А сега чуйте това.
Този закон се прилага еднакво за всички лица, без да се прави разлика в тяхното служебно качество.
По-специално, официалното качество на държавен глава или правителство, на член
на правителство или парламент, на избран представител или на служител на правителството
не освобождава лицето от наказателна отговорност по настоящия статут и само по себе
си не представлява основание за смекчаване на отговорността.
Имунитетите или специалните процесуални правила, свързани
със служебното положение на дадено лице съгласно
националното или международното право, не възпрепятстват
Съда да упражнява своята компетентност.
Няма имунитет. Защо няма имунитет?
Всеки, който излиза извън рамките на устава,
не може, разбира се, да се позовава на имунитет, който е само част от устава.
Политик, който се движи в рамките на правилата, разбира се, винаги
може да каже, така че аз като политик да не бъда атакуван
(освен ако не е в AfD), тогава мога да се позова на имунитет
и не мога да бъда осъден за политическите си действия.
Но въпросът е, че политиците, които са действали,
съдиите, които са действали, парламентаристите, които
са действали, не са били в рамките на правилата на нашия договор,
а извън правилата на нашия договор.
Ето защо нямате имунитет.
Ето защо подлежите на съдебно преследване, дори ако сте извършили
това в каквото и да е качество в рамките на дадена държава.
И това е много важно. Точно това е пътят, по който трябва да вървим заедно.
И какво е особеното в международния
Римски статут?
Особеното в случая е, че няма да натоварим държавата си.
Няма да натоварваме Швейцария, Австрия, Италия или Германия с последствията.
Защото подсъдими са не държавите, не правителствата,
не парламентите, не съдилищата, а отделните
хора, защото тези, които са действали,
са отделни хора.
Законите се създават
от отделни хора.
Нормативните актове са дело на отделни хора. Отделните хора са тези, които са произнесли присъда.
Всички те ще бъдат изправени пред съда. Или в момента, разбира се, трябва да кажете, че ще бъдете изправени пред съда.
Всички те ще бъдат изправени пред съда, а възможността, която имаме и за която също трябва да
настояваме, е да се налагат глоби заедно с присъди лишаване от свобода и най-вече да се конфискуват
приходите, имуществото и активите, придобити от тези престъпления, от тези, които са ги извършили.
И може да бъде поставено в доверителен фонд, който да бъде изплатен в полза на
жертвите на престъпленията и роднините на жертвите на престъпленията.
Това означава, че жертвите не се обезщетяват чрез нашите данъци, а чрез печалбите
на извършителите, които можем да отнемем от тях и техните семейства.
Това е същността.
Извършителите трябва да върнат всичко, което са спечелили, плюс глоби, за да компенсират жертвите.
Между другото, точно тук трябва да сме внимателни, защото ако предприемем действия
срещу производителите на ваксини, както правим сега, което правят и някои колеги,
което, разбира се, е напълно нормално, но ако предприемем действия срещу производителите
на ваксини, ще се окажем под отговорност на държавата.
А това означава, че всички ние плащаме за щетите, които са причинили други хора.
Ето защо това е толкова важно, ето защо е толкова важно да не се отказваме.
Престъпленията срещу човечеството никога не се погасяват по давност.
Така че няма значение дали тези престъпления ще бъдат предадени на съд след две, пет или десет години.
Но те ще бъдат изправени пред правосъдието, защото вятърът
се променя, политическата ситуация се променя и в един момент ще
погледнем назад към този пандемичен период и тогава, защото
човечеството се развива, защото обществото се развива, ще кажем, че това,
което се е случило тогава, никога повече не трябва да се повтаря, никога повече.
И в крайна сметка това никога няма да доведе до повдигане на обвинения срещу извършителите, и мисля, че това ще стане по-скоро рано, отколкото късно.
Но все пак трябва да повдигнем обвинения, да изправим извършителите пред
съда и ще го направим, защото става дума и за обществена преоценка.
Става дума за това вие, които слушате тук, да кажете на хората отвън, че въпросът не е дали това, което
ни казват Институтът "Робърт Кох", PEI, г-н Дростен, г-н Вилер и всички останали, е вярно или не.
Въпросът е относително неуместен. Тя не е напълно без значение, но е относително без значение.
Въпросът е, или въпросът, който винаги трябва да си задаваме, дори и да е вярно, или в Швейцария това е FOPH, в Австрия също е
Министерството на здравеопазването, дори и да е вярно това, което
ни казахте, трябваше да предприемете мерки и това е целта на моето
представяне, никога, не, никога, никога, никога не е трябвало да
се вземат тези мерки, никога не е трябвало да се принуждава, да се задължава
човек да се ваксинира с вещество, за което със сигурност се знае, че хората ще умрат накрая, никога не е трябвало държавата
да прави това и тук се връщаме към кризата в началото, това, което казах, важи навсякъде, между другото.
Ако всеки държавен субект знаеше, че властта, която ми е дадена, не
ми позволява да убивам невинни хора, тогава нямаше да има кризи в този
свят.Тези правила съществуват, но постоянно се нарушават.
Винаги има хора, които казват, че не ви е позволено да правите това и сега дори ги отменят или изключват
от социалните медии и т.н., но всъщност имаме правила, които съвсем ясно
казват, че не ни е позволено да правим това, не ни е позволено да го правим
и няма значение, посланието, това е посланието към всички лидери на Хамас, Хизбула, Иран, Израел, Украйна, Русия и т.н.
Ако правителствата, тези, които са на власт, се придържаха към правилата, които имаме и които ясно посочват, че не може да се убива
умишлено невинен човек, тези кризи нямаше да съществуват и затова е толкова важно, че основахме този Център за преоценка,
изясняване, съдебно преследване и превенция, знам, че звучи малко тромаво, този ZARF, който можете да видите и на моята тениска,
за да предадем това послание на външния свят и ще проведем конференция на 10 декември 2023 г., когато се навършват две години от решението
за ваксинация в лечебни заведения. На 10 декември 2023 г., когато се навършват две години от решението
за задължението за ваксинация в лечебни заведения и, между другото, 10 декември е Денят на правата на човека,
на този ден ще подадем наказателна жалба в Карлсруе до Федералната прокуратура за престъпления
срещу човечеството срещу предполагаемите 584 основни извършители в Германия.
Ще има голяма демонстрация и ще се радвам, ако много от вас се включат в нея, защото искаме да го кажем ясно.
Искаме ясно да покажем на външния свят, че никой няма право да излиза извън тази правна сфера.
В рамките на тази правна сфера можем да обсъждаме всичко, но извън нея на никого не е позволено да остане
и никой не може да предприеме мерки, а точно това преживяхме и това не трябва да се повтаря никога повече и затова
ще има тази наказателна жалба, също и за да се направи допълнителна работа за връзки с обществеността.
И тази наказателна жалба е необходима,
трябва да я подадем в Германия, за
да можем да предприемем следващата стъпка към Хага.
Когато отидем в Хага, дори чужди държави вероятно ще ни подкрепят, защото ако погледнете страниците на Международния
наказателен съд, ще видите, че досега са осъдени само хора с тъмен цвят на кожата от африканския континент.
Много хора сега казват: не, не, но имаше Трибунал за Югославия, точно така, Трибуналът за Югославия беше отделен,
беше отделен трибунал, не беше част от Международния наказателен съд, беше Трибунал за Югославия.
Досега Международният наказателен съд е
съдил само африканци от африкански държави.
С други думи, този международен наказателен съд е политически инструмент за господство, като Америка не е част от него, но разбира
се, тя все още участва, но по същество става дума за господство на западните държави, Америка и европейските държави,
за да упражняват господство над африканските държави.
А африканските държави би трябвало да имат
голям интерес от това европейските политици да бъдат изправени пред съда за първи път.
Това означава, че ако африканските държави подкрепят тази жалба или подкрепят
това наказателно обвинение, което подаваме, то трябва да бъде преследвано.
И според мен е важно да изясним, че международното право, за което
сме се договорили, трябва да се прилага навсякъде и еднакво.
Не е приемливо ние в Европа винаги да произнасяме красиви речи и по-специално винаги да сочим с пръст другите
и да казваме какво правят погрешно, а ние самите можем
да правим каквото си искаме с нашето население.
Нашата работа е да оповестим това, да го изясним и да гарантираме,
че тези, които са извършили това, което ни се случи през последните
три години, а именно тези мерки, тези мерки на Корона, задължителното ваксиниране и т.н., знаят, че ще бъдат подложени
на съдебно преследване до края на живота си и че няма да спрем да повдигаме обвинения и да
гарантираме, че този въпрос ще бъде разгледан до края на живота им.
Защото - и това е темата на моята презентация
- социално помирение може да има само ако тези,
които смятат, че им е позволено да действат извън социалните правила, бъдат подведени
под отговорност, в този случай под наказателна отговорност, ако възстановят щетите, които
са причинили, и ясно да заявим, че всичко, което е позволено в нашето общество, трябва да
бъде в рамките, които сме определили заедно, а не извън
тези рамки, и всеки, който е извън тези рамки, е престъпник
по смисъла на международното наказателно право и трябва да бъде изправен пред съда.
Много ви благодаря, че ме изслушахте, желая ви всичко най-добро и се надявам, че сте взели със
себе си няколко предложения, които да изнесете навън, да обсъдите с външния свят и да изясните
защо всички ние излязохме на улицата срещу мерките "корона" в този им вид, защо все още демонстрираме
срещу тях и че критиката на мерките далеч надхвърля рамките на мерките "корона".
Става дума за нашето съжителство в това общество и за мира в него. Много ви благодаря.
Благодаря ви.
Много, много благодаря, Ралф Лудвиг. Благодаря ви много, много.
Това беше много, много впечатляващо, много целенасочено.
Мисля, че е толкова важно, дори началото беше толкова явно, това преместване на странична сцена, тези маневри за отклоняване
на вниманието, че водиш кампания за грешни неща, това беше такава концентрация на важна информация.
Затова сега търсим начин да добавим своята тежест към везните.
Бихме били много благодарни, ако можем да поддържаме връзка помежду си, за да сме в
крак с новостите, как можем да се включим, дали с подписи или с демонстрации, не знам.
Моля, продължавайте да сте в течение с нас, за да можем да ви придружаваме правилно и да поставим всички тежести на везните.
Сега това е много, много ценно. Много ви благодаря за напътствията.
Благодаря ви много, много.
Пожелавам ви много слънце в личния ви живот, както и в Майорка.
Духът, душата и тялото са запазени, продължавайте да работите добре, гордеем се с вас. Благодаря ви за всичко, за това, че сте там, благодаря ви.
Много ви благодаря.