Nyní se dostáváme ke čtvrtému příspěvku.
A nyní vstupuje do ringu druhý právník,
který už v titulku prozradil,
že se nezalekne žádného Goliáše.
Tento název se mi líbí.
Znáte jeho jméno?
"Bez přehodnocení není smíření."
Je to hudba pro naše uši?
Bez přehodnocení není smíření možné.
Ano.
Ačkoli tento právník pochází z Německa, dnes
se k nám připojí z Mallorky prostřednictvím
našeho mobilního studia.
Samozřejmě se nebude věnovat švýcarskému právu,
které jsme již měli.
Bude se samozřejmě zabývat německým a předpokládám, že i evropským právem.
A jsme zvědaví, zda se nám podaří přijít s dalšími řešeními.
Mohu se na tomto místě zeptat, zda je spojení vůbec navázáno?
Ano, souvislost tu je.
Dobře.
Pak bych chtěl poděkovat vám, právníku
Ralfe Ludwigu, že jste nás laiky nenechal na holičkách
a vysvětlil nám, jaká je právní cesta a jaké právní prostředky jsou k
dispozici, když je celý národ opuštěn svými ochránci.
Než začnete s odbornými komentáři,
podívejme se na váš zajímavý
stručný životopis.
Hodně štěstí.
Ralf Ludwig
Ralf Ludwig se narodil v roce 1972 v Osterode
am Harz v Dolním Sasku a je právník.
Specializuje se na sociální, správní a ústavní právo.
Po krizi Corona působí také v oblasti
trestního a regulačního práva.
Zásady jeho právnické práce najdete na webových
stránkách jeho advokátní kanceláře.
"Každý, kdo přijímá zlo bez rozporu, s ním vlastně spolupracuje. "
Na začátku pandemie koronaviru dosáhl Ralf
Ludwig rozhodnutí Spolkového ústavního
soudu, že demonstrace by neměly být plošně zakázány ani v době krize.
Před správními soudy prosadil velkou demonstraci
s bočním myšlením 29. srpna 2020 u Vítězného
sloupu v Berlíně.
Během pobytu ve vězení byl členem týmu obhájců Michaela Ballwega.
V červnu 2021 založil Centrum pro vyšetřování,
objasňování, právní stíhání a prevenci
zločinů proti lidskosti v důsledku opatření Corona (ZAAVV).
Ralf Ludwig dnes hovoří na téma koruny - bez přehodnocení není smíření.
Páni!
Nejprve děkuji za pozvání.
Mám radost, že je tu tolik lidí a že se tolik lidí dívá.
Slyšíte mě?
Ano.
Těší mě, že se zapojilo tolik lidí a že se
o problematiku pandemie koronaviru stále zajímá tolik lidí.
Mnoho lidí nejen vNěmecku, ale i na celém
světě se domnívá, že tento fenomén skončil.
Myslím si však, že každý, kdo sledoval dnešní
konferenci a kdo se na ni dívá v reálném životě,
si uvědomí, že tento fenomén ještě neskončil.
Zrovna včera jsem četl článek v novinách
Badische Zeitung v Německu, že soudce
opět využil své pravomoci a donutil
diváky nosit masky FFP2.
FFP2 masky, které si pak dokonce sám opatřil,
u nichž již uplynula doba použitelnosti,
ale trval na tom, aby se tak stalo.
Jinými slovy, to, co jsme zažili v posledních třech letech, ještě neskončilo.
A to je to, co říká název této prezentace: je
konec, když se s tím vším časem vyrovnáme.
A přepracování se netýká jen společnosti Corona.
Ve světě máme mnoho krizí, vidíme to
právě teď, kdy námi otřásá mnoho krizí.
A samozřejmě také pociťujeme tyto konflikty,
tyto globální konflikty, které zažíváme.
Pociťujeme je, protože sami trpíme důsledky sankcí,
a to i těch, které sami ukládáme.
Cítíme, že lidé nebo hlavy států v jiných
zemích po nás požadují peníze a zbraně.
Uvědomujeme si, že příliv migrantů do Evropy
a také do Německa je zřejmě nekonečný.
A v souvislosti s těmito konflikty
se v naší zemi náhle mění zákony.
To znamená, že například my v Německu už nemůžeme mluvit svobodně.
O ukrajinském konfliktu už nesmíme mluvit, ačkoli
bychom možná chtěli, protože bychom se pak vystavili
trestnímu stíhání za podněcování k nenávisti.
O blízkovýchodním konfliktu nesmíme mluvit tak, jak bychom možná chtěli, protože pak bychom se také
vystavovali trestnímu stíhání za podněcování k nenávisti.
Jinými slovy, názor je kriminalizován.
A to je také poznatek, který máme z období koróny.
To je možná také nejdůležitější zjištění, že stát začal
kriminalizovat názory, kriminalizovat jiné názory.
Lékaři, kteří složili profesní přísahu a mají jiný názor, jsou
najednou kriminalizováni.
To znamená, že lékař, který léčí pacienty jinak,
než předepisuje stát, je najednou zločinec.
Lékař již nesmí rozhodovat o tom, zda vydá či nevydá test masky.
Lékař již nemůže skutečně rozhodnout,
zda někoho očkovat, nebo ne.
To vše je najednou trestné.
A to jsou přímé účinky, které máme.
A nemusíme si myslet, že se to týká
pouze ochrany zdraví, ale že všechny
ostatní krize, kterým čelíme nebo které jsou nám ohlášeny, budou
používat právě tyto prostředky k omezení našich práv.
Nemohu nabídnout konkrétní řešení jednotlivých problémů.
Ani to nechci.
Ale mohu nabídnout nápad.
A to je myšlenka, že prostě začneme
dodržovat zákon, který máme.
Někteří lidé se nyní ptají, co to říká?
Je právník, viděl, co se v posledních letech stalo.
Ale právě o to jde.
A bylo oznámeno, že budu mluvit hlavně o německém právu.
Dotknu se také německého práva, ale budu se zabývat spíše mezinárodním právem.
Protože mezinárodní právo, které máme, je dobré.
A kdybychom ji použili, pak by něco takového jako koronavirová krize, něco
takového jako konflikt na Blízkém východě, něco takového jako válka na Ukrajině
nebylo vůbec možné.
Jednoduše bychom museli uplatňovat právo, které
máme a na kterém jsme se jako společnost dohodli.
A právě o tom bude moje dnešní přednáška.
Existují tato pravidla a tato pravidla nepocházejí ode mě.
Pravidla vycházejí z osvícenství a vycházejí z historických zkušeností.
Osvícenství bylo kdysi namířeno proti předsudkům,
pověrám a svévoli.
A snad je třeba dodat, že není namířena jen proti pověrám,
ale také proti víře.
Proti víře ve vědu, nikoli proti vědě jako vědě.
To bychom měli říkat i dnes.
Proto máme i dnes mnoho přesvědčení.
Samozřejmě, že každý může věřit a každý může věřit v cokoli chce.
Pokud však vykonává vládu nad druhým,
pak o této vládě nesmí rozhodovat víra.
A cílem osvícenství bylo vždy sebeurčení
jednotlivce jako odpovědného občana.
Myslím, že tato věta, kterou jsem dnes vybral,
je vlastně úžasná,
protože velmi dobře shrnuje pandemii koróny
nebo krizi koróny, kterou jsme zažili.
Jde o sebeurčení jednotlivce jako odpovědného občana.
V posledních třech letech jsme nic takového nezažili.
Nebylo nám přiznáno sebeurčení ani nám
nebylo nařízeno, jak se máme chovat.
Dokonce nám bylo řečeno, s kým a kde můžeme slavit
Vánoce, s kým můžeme jít na pohřeb, jak
se můžeme zúčastnit porodu atd. Jinými
slovy, sebeurčení bylo zcela omezeno.
Nebyli jsme jednotlivci, nebyli jsme uznáváni jako jednotlivci, ale
byli jsme nádobou nebezpečí.
Říkali nám, že jsme nebezpeční, asymptomaticky nebezpeční.
A protože jsme tak nebezpeční asymptomaticky, nejsme
už individualitou a musíme dodržovat pravidla.
Prezident Institutu Roberta Kocha v Německu
Lothar Wieler tehdy prohlásil, že tato pravidla
nesmí být nikdy zpochybněna.
Jinými slovy, byla nám upřena naše individualita a
o naší občanské vyspělosti není třeba mluvit.
Jako občané jsme neměli právo spolurozhodovat,
a to neplatilo jen v Německu, ale
ani v Rakousku.
Myslím, že ve Švýcarsku proběhlo hlasování o pravidlech pro
korunu, která pak byla zamítnuta, ale ne tak silně, nebo spíše
ve prospěch pravidel pro korunu.
Dospělost občanů, alespoň v Německu a Rakousku, se však nikdy nedostavila.
A my jsme se poučili z historických zkušeností.
Máme historickou zkušenost, zejména ve 20.
století, tedy v minulém století, že stát
tu není jen pro své občany, ale že je namířen
i proti části obyvatelstva nebo dokonce proti
obyvatelstvu jako celku.
Máme tuto historickou zkušenost a na jejím základě jsme
vytvořili nařízení, která
bych vám dnes rád představil.
A když se podíváme na tyto předpisy, které máme v zavazadle, které
máme v batohu, na osvětu, na historické zkušenosti, tak najednou
na nás v roce 2020 dolehne krize koruny.
Čelíme něčemu, co jsme - jak už bylo řečeno, narodil jsem se
v roce 72 - nikdy v životě nezažili.
Stát najednou zasahuje do našich soukromých životů způsobem, který jsme nikdy předtím nezažili.
Docházelo k výlukám, k masivnímu omezování základních práv, například
k tomu, že lidé nesměli demonstrovat, že najednou bylo
regulováno, kolik lidí smí navštívit narozeninovou oslavu,
kolik lidí smí navštívit někoho v nemocnici, někoho v domově důchodců, kolik
lidí smí navštívit pohřeb.
Zažil jsem tolik utrpení. Dětská hřiště byla uzavřena.
Byly zavedeny povinné masky, nejprve tzv. komunitní masky, pak
náhle lékařské masky a v určitém okamžiku masky FFP2.
Kdyby někdo dokázal vydělat peníze tím, že by nás nutil nosit
plynové masky, možná bychom někdy museli nosit plynové masky.
Pro mě jako člověka, který se narodil v roce 1972, vyrůstal ve Spolkové
republice Německo a zažil sjednocení bývalé
NDR se Spolkovou republikou, však byla všechna
tato opatření zcela nepředstavitelná.
Pro mě osobně bylo nepředstavitelné, že by nad námi vládci
státu začali vykonávat moc tímto způsobem.
A to, o čem s vámi dnes nechci diskutovat nebo co nemám v předmětu své dnešní prezentace, je
otázka, zda lékařská opatření byla správná, či nikoli.
Zda to, co stát nařídil jako opatření, bylo správné
z lékařského hlediska, z vědeckého hlediska.
Myslím, že většina z vás na to má svůj názor.
O tuto otázku však vůbec nejde; musíme si položit
zcela jinou hypotetickou otázku.
A to je možná také chyba, které jsme se my právníci
v posledních třech letech dopustili, že jsme
se v podstatě nechali vtáhnout do argumentačního
schématu, o který zde vůbec nejde.
Nechali jsme se vtáhnout do vzorce argumentace, zda masky
pomáhají, zda pomáhá sociální distanc,
zda pomáhají výluky, zda genová terapie mRNA může pozitivně ovlivnit přenos viru.
Zda může zabránit propuknutí nemoci nebo ji alespoň zmírnit.
Zapojili jsme se do všech těchto diskusí.
Začali jsme diskutovat o tom, zda je náš zdravotnický systém skutečně přetížený, nebo
ne, nebo zda hrozí přetížení a zda je třeba diskutovat
o třídění, když hrozí přetížení.
Jinými slovy, zapojili jsme se do diskuse, která se vždy ptala, zda jsou
tato opatření užitečná, nebo ne.
A moje dnešní teze a moje celková teze je,
že tato otázka je irelevantní.
Tato otázka nemá význam v osvícené společnosti, v západní civilizaci, která
si nese hodnoty osvícenství a tvrdí, že jsme humanistická společnost.
Protože v naší společnosti je otázkou, zda jsou opatření přijatá státem škodlivá.
To je jediná otázka, která nás zajímá.
Otázka, která nás zajímá, zní: škodí nám to, co
nám dělají ti, kdo vládnou v této zemi nebo v našich zemích,
nebo nám to neškodí?
Musíme si položit tuto otázku.
A chtěl bych vás všechny, kteří to tady teď sledujete, požádat,
abyste se v budoucích diskusích nezapojovali do otázek, co se dělá, ale abyste si vždy
kladli otázku, zda to škodí.
Takže udělám velmi krátkou odbočku do Izraele, protože tam
máme situaci, kdy vlastně probíhá válka, válka trvá už dlouho, ale
teď je tam další akutní fáze války.
A každý izraelský politik si musí položit otázku, a
to je také otázka, o které se diskutuje, ne zda
válečná opatření, která nyní přijímáme, jsou prospěšná
pro naše cíle, zda mohou být prospěšná pro mír, ale zda
každé opatření, které přijímáme, neškodí lidem, neškodí nezúčastněným lidem a zda nezúčastnění
lidé neumírají nebo neutrpí obrovské škody na zdraví, pokud
děláme věci, které děláme.
To je otázka, kterou si klade západní společnost.
Je to těžká otázka vzhledem k tomu, jaké máme často poznatky.
Když vidíme, co se v některých případech děje,
je to těžká otázka, ale stát nemá žádné emoce.
Stát má pravidla, my lidé máme emoce.
My lidé jsme někdy v dilematu, ale
stát se do dilematu nedostane.
Stát a státní instituce mají svá pravidla, která
jsou střízlivá a vycházejí z rozumu.
A tento zdravý rozum je třeba používat vždy.
A právě o to jde, o pravidla našeho soužití.
A pokud se na to podíváte z hlediska právní teorie nebo teorie státu,
všichni jsme mezi sebou podepsali společenskou smlouvu.
Nyní můžete říci, že mnoho lidí v mých kanálech také říká, že jsem
nikdy nic nepodepsal, nikdy jsem neuzavřel partnerskou
smlouvu, ale to není pravda.
Pokud jdete do supermarketu, vezmete si v něm nějaké jídlo, jdete k pokladně
a položíte to jídlo nebo láhev vína či cokoli
jiného, co jste si koupili, vzniká smlouva.
Neuzavíráte písemnou smlouvu, něco podepisujete, ale uzavíráte smlouvu.
A pokud jde o teorii státu, žijeme společně ve společnosti
a přijímáme pravidla této společnosti.
Především to znamená, že jsme všichni v komunitě a máme společná pravidla.
Podle toho, po které straně silnice jedete, poznáte,
že v Anglii platí jiná pravidla než v Německu.
Ale vy se těchto pravidel držíte, děláte to každý den, držíte se pravidel.
Jdete ke svému zaměstnavateli a očekáváte,
že na konci měsíce dostanete výplatu.
Očekávají, že zaměstnavatel bude
platit příspěvky na sociální zabezpečení atd.
Jinými slovy, v naší společnosti existuje mnoho a mnoho
pravidel, která se běžně označují jako společenská smlouva.
Tuto dohodu o partnerství jsme uzavřeli konkludentně a jednáme
v rámci této dohody o partnerství.
A tato společenská smlouva, kterou máme, znamená, že se jako lidé, jako jednotlivci, jak to známe z osvícenství,
zříkáme určitých osobních svobod, zříkáme
se určitých individuálních práv, protože
sami říkáme, že díky tomuto zřeknutí se, díky předání moci, zejména
monopolu na použití síly státu, se můžeme jako jednotlivci vyvíjet lépe, než
kdybychom všichni měli svá vlastní pravidla, žili podle svých vlastních pravidel a neuzavírali
se do určitých pravidel, která si jako společenství, společnost, stát, jakkoli to chceme nazvat,
dáváme.
A tato společenská smlouva, nazvu ji vnitřním kruhem, to je vnitřní
kruh, ve kterém se pohybujeme, a to je vnitřní kruh, ve kterém se pohybují ti, kteří mají
státní moc, kteří mají zastupitelskou moc, ve kterém se pohybují ti lidé,
kteří mají prostor pro zhodnocení, jak nám řekl Spolkový ústavní soud v Německu.
To znamená, že je možné posuzovat pouze v rámci pravidel, která jsme společně stanovili.
A nyní přichází to podstatné.
Existují však pravidla, která jsme nepřevedli, nebo práva, která jsme nepřevedli, a to je právo na život.
Své právo na život jsem nepřevedl na státní společenství,
státní společnost ani na stát v žádné formě.
Moje právo na život patří mně a stát nemá právo rozhodovat o tom, zda mě zabije, nebo ne.
To není součástí dohody, kterou jsme mezi sebou uzavřeli.
A stát nemá právo rozhodovat o tom, zda mi způsobí vážnou fyzickou újmu.
I to je mimo společenskou smlouvu, kterou jsme mezi sebou uzavřeli.
Stát mě musí chránit.
Stát je povinen zajistit nemocnice, lékaře, zdravotní sestry, ošetřovatele, léky atd.
Pokud se nyní podíváme na pandemii koronaviru, je to všechno úkolem státu.
Stát má povinnost zajistit lidem co nejlepší ochranu před nemocemi a přenosem nemocí.
Jinými slovy, pokud stát ví, že někdo je nositelem závažné nemoci,
pak samozřejmě může nařídit karanténu a říci: hele, musíme chránit
tebe i společnost, protože víme, že
jsi nebezpečný.
Ale stát samozřejmě nesmí takového člověka zabít.
Musíte si to představit.
Představte si, že by stát, německý stát, německá politika přišla s nápadem
a 10. prosince 2021 by nerozhodla o povinném očkování v určitých institucích, ale německý Bundestag by řekl,
dobře, všichni, u kterých se prokáže nákaza koronavirem, budou očkováni.
Protože když jsou zabiti, přestávají představovat hrozbu.
Jaký by byl v naší zemi křik?
Proč by to mělo vyvolat křik? Protože jsme toto právo nepřenesli na státní správu.
Stát nesmí zabíjet nevinné lidi. Stát nesmí kvůli své politice postihovat lidi.
Jedná se o zásadní nařízení, které máme. A neexistuje žádné dělení na hodnotný a nehodnotný život.
Neexistuje žádné kvantitativní, tj. číselné dělení.
Nemůžeme říct, že jich zabijeme pět, aby jich 500 přežilo.
Nesmíme zabít ani jednoho, aby jich přežilo 500.
To je základní pravidlo našeho právního státu.
A toto pravidlo bylo překročeno nejen v Německu, ale i v dalších zemích.
A to je důvod, proč se chystáme, a k tomu se ještě vrátím, podat trestní oznámení.
A nyní bych požádal o zapnutí prezentace, protože
v podstatě chci ukázat, že jsme v podstatě již vše vyřešili.
Začněme Základním zákonem Spolkové republiky Německo, článek 1, odstavec 1, který stanoví,
že lidská důstojnost je nedotknutelná. A to je důstojnost každého člověka.
Každý jednotlivec nesmí být předmětem státních opatření.
To opakovaně konstatuje Spolkový ústavní soud, když se zabývá článkem 1.
Lidská důstojnost je nedotknutelná. A ani my jsme se této důstojnosti nevzdali.
Jinými slovy, součástí této společenské smlouvy je, že ani parlament, dokonce ani švýcarský
parlament, ani Spolková rada, ani soudy, ani výkonná moc, tedy policie nebo
kdokoli jiný, nesmí rozhodovat o této důstojnosti, o mé důstojnosti, která
je vyjádřena zejména mým právem na život.
To je mimo tuto společenskou smlouvu, to je mimo rozhodovací pravomoc těch, kterým jsme svěřili zastupitelskou moc.
Ještě jasněji je to vyjádřeno v článku 2 Evropské úmluvy o lidských právech.
V článku 2 se říká, a když to necháte vstřebat, že právo každého
člověka na život je chráněno zákonem. Stát nesmí zabít žádnou lidskou bytost.
To je to, co říká věta 2: nikdo nesmí být úmyslně zabit.
Pak přichází toto postskriptum: Kromě výkonu trestu smrti v Evropské unii už žádný trest smrti neexistuje.
Ale to už je pak právně-filozofická diskuse o tom, zda je či není dovoleno zabít viníka.
To není součástí mé prezentace.
Ale nevinný člověk, jak vidíte, nesmí být úmyslně zabit jinak než vykonáním
trestu smrti uloženého soudem za trestný čin, za který zákon stanoví trest smrti.
Žádný člověk nesmí být úmyslně zabit.
Evropská úmluva o lidských právech se vztahuje i na Švýcarsko. Stát nesmí zabíjet lidi.
Jdeme dál. Stále máme Evropskou chartu základních práv.
Také Evropská charta základních práv v článku 1 uvádí, že lidská důstojnost je nedotknutelná.
Přesně to říká německý základní zákon v článku 1.
Podle článku 2 má každý právo na život.
A zde je nyní trest smrti vyloučen, nikdo nesmí být odsouzen k trestu smrti ani popraven.
Ale každý má právo na život, každý člověk.
Podle článku 3 má každý právo na tělesnou a duševní integritu.
Žádný člověk nesmí být poškozen státem, vždy jde o stát, jde o to, že stát nás samozřejmě musí na jedné straně
chránit, ale zejména nesmí aktivně poškozovat naše těla.
A když si přečtete článek 3, odstavec 2 a vzpomenete si na pandemii koronaviru, kterou jsme všichni zažili.
V souvislosti s medicínou a biologií je třeba vzít v úvahu zejména následující skutečnosti.
svobodný souhlas subjektu údajů po předchozím informování v souladu s podrobnostmi stanovenými zákonem.
Jde o svobodný souhlas.
Podle Listiny základních práv Evropské unie může být lékařský zákrok
na těle člověka proveden pouze tehdy, je-li dobrovolný.
A to se nemusíme bavit o tom, že povinné očkování pro člověka, který pracuje ve zdravotnictví nebo je vojákem,
alespoň v Německu nebo v Itálii, který je starší 50 let, nebo v Rakousku
to bylo dokonce povinné pro všechny Rakušany, což tam nebylo zavedeno, ale pro všechny Rakušany, že
ten člověk je vlastně zavázán pokutami, zákazem výkonu povolání, ekonomickým zničením existence, pokud
s tím povinným očkováním nesouhlasí a pak už to není souhlas, ale pak je to povinnost.
Jako právníci tomu říkáme nátlak.
Jinými slovy, stát to dělat nesmí.
Je to naprosto jasné, a když si znovu přečtete článek 4, zamyslete se nad maskami.
Nikdo nesmí být mučen ani podroben nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestu.
Když si teď vzpomeneme na soudce ve Freiburgu, který včera řekl, že musíte,
prosím, nosit masku FFP2, mimochodem další masku FFP2, které už vypršela platnost,
a podíváme se na sebe, nikdo nesmí být vystaven ponižujícímu zacházení,
ptáme se, co si tento soudce myslí, co se tady děje?
Existují i další práva.
Mám tu jen výběr, článek 3 Všeobecné deklarace lidských práv.
Každý má právo na život, svobodu a osobní bezpečnost, každý má právo na život.
Takže můžeme projít všechny západní základní řády, ústavy,
základní zákony, základní práva, cokoli, co existuje.
A jak jsem již řekl, z osvícenského učení a z historických zkušeností, které
máme, se stále znovu dozvídáme, že každá lidská bytost má právo na život.
A teď to pokračuje, ano, je to tu znovu, článek 2 Bioetické úmluvy.
Mohu rovnou říci, že Německo tuto bioetickou úmluvu nepodepsalo ani neratifikovalo.
Když si přečtete tuto větu, pochopíte proč.
Uvádí, že zájmy a blaho člověka mají přednost
před pouhými zájmy společnosti nebo vědy.
Pokud máte taková základní pravidla, jsou to základní bioetická pravidla, tato bioetická úmluva byla přijata v roce 1997.
Jinými slovy, od roku 1997 se lidé zamýšlejí nad nebezpečím, které lidem hrozí,
pokud medicína nebo biologie, případně i v kombinaci s genovou terapií, mohou ovlivnit lidské tělo.
Co smíme a co nesmíme dělat?
A ochrana lidského života, ochrana jednotlivce,
ochrana každého z vás byla vždy na prvním místě.
A zde je velmi, velmi jasně formulováno, že máte přednost před pouhým zájmem společnosti.
A co vám bylo řečeno za poslední tři roky?
Buďte solidární, buďte solidární se společností, buďte solidární se zranitelnými, buďte
solidární s těmi, kteří jinak zemřou na koronavirus nebo Covid-19, pokud nebudete
dodržovat pravidla, která vám dáváme.
A to je přesně to, co ve svobodné společnosti nesmíte dělat.
Protože už nejde o blaho člověka, ale
o prioritu zájmů společnosti, které určují zástupci, kteří k tomu nebyli zvoleni.
A teď samozřejmě můžete říct, a to je argument, který jsme vždycky slyšeli, to
je argument, který jsme vždycky slyšeli, ale měli jsme výjimečný stav.
Byla to krize, byl to virus, něco, co jsme neznali, nový druh viru.
Dobře, nebylo to tak nové, to už víme, ale šlo o nový
typ viru, který náš systém zdravotní péče posunul na hranici jeho možností.
A to je sociální nouze a v sociální nouzi musí mít
stát možnost jednat jinak, než jak jedná, řekněme,
v době míru nebo v době, kdy žádná nouze není.
A právě před tím nás chtěli autoři Evropské úmluvy o lidských právech chránit.
Věděli, že k takovému prohlášení jednou dojde, protože, jak řekl už Karl
Schmitt, ten, kdo rozhoduje o výjimečném stavu, rozhoduje o státu, rozhoduje o společnosti, má v rukou moc.
O výjimečném stavu rozhodl ve 30. letech
20. století právník Karl Schmitt a měl pravdu.
Nebezpečí je vždycky v tom, že se najdou lidé, kteří vyhlásí výjimečný
stav, kteří možná dokonce výjimečný stav vytvoří, to nevíme, ale
je mnoho indicií v mnoha případech, že určitě byly zájmy na vytvoření výjimečného
stavu, krize, kterou pak řešíte prostředky, které si pak uděláte sami tím,
že se odvoláváte na tento výjimečný stav, který byl vytvořen předem, abych tak řekl, a říkáte,
no, teď máme tento výjimečný stav a tak to má být.
Nouzový stav nebo rozhodnutí o nouzovém stavu nesmí nikdy vydat ten, kdo jej vyhlašuje.
To je důležité pravidlo, které musíme zapsat do všech ústav, do všech státních ústav, protože pokud
si osoba, která vyhlásí výjimečný stav, může pro sebe nárokovat výhody tohoto výjimečného stavu, pak může
být podkopána jakákoli demokratická, mírová a liberální forma společnosti.
Článek 15 Evropské úmluvy o lidských právech uvádí,
že život národa je ohrožen válkou nebo jinou mimořádnou událostí,
berme pandemii koronaviru jako mimořádnou událost.
Každá vysoká smluvní strana, tj. stát, tak může přijmout opatření
odchylující se od povinností stanovených touto úmluvou.
Podívali jsme se na to dříve, článek 2, nikdo nesmí být úmyslně zabit.
A pokud se nyní podíváme na odstavec 2, říká, že na základě odstavce 1, tedy stavu ohrožení státu, se
lze od článku 2 odchýlit pouze v důsledku zákonných válečných akcí.
To znamená, že i kdyby byl v důsledku pandemie koronaviru vyhlášen výjimečný
stav, nemělo by se od pravidel, přinejmenším od pravidla, že stát nesmí zabíjet lidi, nikdy upustit.
I kdyby se jednalo o mimořádnou událost, tedy otázka, zda se jednalo o mimořádnou událost,
zda se systém zdravotní péče téměř zhroutil, či nikoliv, je zcela irelevantní.
Protože i kdyby tomu tak bylo, neměla by existovat žádná odchylka
od pravidla, že stát nesmí zabíjet lidi.
A velmi, velmi důležité, pokud se od toho chcete odchýlit, je tam varovná funkce, to je
ten odstavec 3, pak příslušný stát, konkrétně generální tajemník Rady Evropy, musí poskytnout
vyčerpávající informace o opatřeních a musí takříkajíc oznámit, že je výjimečný stav
a že se nyní přijímají zvláštní opatření z důvodu tohoto výjimečného stavu.
Mimochodem, žádná země to neudělala, a proto byl zákaz odborových demonstrací
ve Švýcarsku zrušen Evropským soudem pro lidská práva, protože žádná země Evropské unie to neudělala,
žádná země nenahlásila výjimečný stav generálnímu tajemníkovi Rady Evropy.
Jinými slovy, nikdo nepředpokládal, že by se jednalo o stav nouze.
A pokud není indikován stav nouze, pak se nesmíme odchýlit
od pravidel Evropské úmluvy o lidských právech, která jsou srovnatelná
se všemi základními právy ve všech zemích.
A i kdyby to bylo nahlášeno a byl vyhlášen výjimečný stav, nikdy by se člověk neměl odchýlit od určitých pravidel, konkrétně od velmi specifických
základních pravidel, mezi něž patří zákaz zabití člověka, nevinného člověka.
Jinými slovy, tento výjimečný stav neexistoval, nebyl hlášen,
a i kdyby existoval, neměla být přijata určitá opatření.
Potřebuji další snímek. A jak to řešily soudy v minulosti?
Přinesl jsem vám dvě rozhodnutí.
Přinesl jsem vám rozhodnutí Spolkového ústavního soudu v souvislosti se zákonem o ochraně letectví před protiprávními činy.
V Německu vedly záběry z Ameriky k vytvoření zákona o bezpečnosti letectví,
který říká, co se stane, když je v Německu uneseno osobní letadlo,
na palubě jsou lidé a toto osobní letadlo nyní vletí do nějaké věže, vletí na fotbalový
stadion, plný fotbalový stadion nebo někam jinam, kde je hodně lidí.
A pak byl vytvořen zákon, který říkal, že za určitých podmínek může být takové osobní letadlo
s nevinnými cestujícími na palubě sestřeleno.
To se pak dostalo před Spolkový ústavní soud a ten tehdy,
v roce 2007, řekl tato jasná slova.
Říká, že tím, že lidé používají své zabíjení jako prostředek k záchraně druhých, jsou reifikováni
a zároveň zbaveni svých práv.
Jednostranným zbavením se života na příkaz státu je cestujícím v letadle, kteří sami potřebují ochranu jako oběti, upírána
hodnota, která lidským bytostem náleží kvůli nim samotným.
A ještě jasněji uvedl, že v rámci použití čl. 1 odst. 1
V souladu se zárukou lidské důstojnosti, kterou zaručuje základní zákon, je naprosto nemyslitelné úmyslně zabíjet nevinné lidi,
kteří se nacházejí v tak bezmocné situaci, na základě zákonného oprávnění.
Pokud Spolkový ústavní soud řekne, že čl. 1 odst. 1 záruky lidské důstojnosti naprosto znemožňuje,
aby byli lidé objektivizováni a aby byli obětováni pro záchranu jiných lidských životů,
pak mohu zavést povinné očkování, pak mohu zavést povinné vpuštění genové terapie mRNA
do těla, abych nepřišel o práci, o ekonomickou existenci, o pokuty atd.
Jinými slovy, v žádném případě bych nepřijal povinnost nechat se očkovat, protože pak bych souhlasil s tím, že lidé umírají.
A to stát nesmí.
A existuje ještě jedno rozhodnutí, které je ještě jasnější.
Jedná se o rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva.
V roce 2005 byl v Německu unesen syn mladého bankéře.
Únosce právě někam odvezl syna tohoto mladého bankéře.
Únosce byl dopaden a policista, který měl tohoto únosce, Magnus Gevgen se tady jmenuje, jde o Gevgenův úsudek, ve své
moci chtěl zachránit život tohoto mladého bankéřova syna a pak vyhrožoval Magnusu Gevgenovi mučením.
Říkal, že sem teď přijede úředník, že už je na cestě, že ho sem přiveze vrtulník a že ten úředník
vám způsobí nesnesitelnou bolest a že bude lepší, když nám řeknete, kde ten chlapec je.
Místo bylo odhaleno, ale byla to jen poloha těla, chlapec byl již mrtvý.
A tento únosce pak proti hrozbě mučení podnikl právní kroky.
To se dostalo až k Evropskému soudu pro lidská práva a já bych se chtěl zmínit o jedné hlavní zásadě, hlavní zásadě 1.
Evropský soud pro lidská práva uvedl, že porušení článku 3 Evropské úmluvy o lidských právech, tj.
zákazu mučení nebo zákazu nelidského zacházení, nelze ospravedlnit bez ohledu
na chování dotyčné osoby, a to ani za účelem záchrany života
a dokonce ani v případě výjimečného stavu pro celý stát.
Proč to Evropský soud pro lidská práva řekl?
Protože Evropský soud pro lidská práva řekl, že tyto dveře nesmíme otevřít.
Pokud začneme mučit a řekneme, že to děláme kvůli záchraně
životů nebo kvůli ochraně státu před útokem.
Když začneme mučit, otevřou se dveře, hráz se protrhne a ta hráz
se zmenšuje a zmenšuje a protržení hráze se zvětšuje a zvětšuje.
Jinými slovy, nacházíme stále více způsobů, jak mučit lidi, a pak v určitém okamžiku můžeme říci, že v
Německu je 25 starších lidí, kteří se cítí být součástí říšskoněmecké scény, kteří
chtějí zorganizovat převrat, kteří by tuto zemi prakticky uvrhli do chaosu, a abychom
zjistili, kdo za těmito 25 lidmi ještě stojí, museli bychom použít mučení.
A pak byste najednou mohli začít vymýšlet příběhy, které by ospravedlnily
mučení, nelidské a ponižující zacházení.
A pokud to platí pro mučení, tím spíše to samozřejmě platí pro zabíjení.
To znamená, že pokud stát nesmí mučit, aby odvrátil nebezpečí, pak samozřejmě nesmí zabíjet nevinné lidi.
Nesmí zde ani mučit viníka, ale samozřejmě nesmí zabíjet nevinné lidi.
Chtěl bych mít další rozhodnutí a teď to začíná být vzrušující, proč vám to všechno říkám?
Shrnu-li tedy, co jsem dosud řekl, stát nesmí zabíjet nevinné lidi.
Nesmí to udělat, ani aby zachránil život, dokonce ani aby zachránil mnoho životů, protože každý život má stejnou cenu.
Můj život má takovou cenu, že stát mě nesmí obětovat, nesmí obětovat mě a
můj život, aby dosáhl jakéhokoli dobra, které si představuje.
A nyní se podívejme na rozhodnutí Spolkového soudního dvora,
Spolkového ústavního soudu, o povinném očkování v Německu.
Jedná se o bod 224 a 27. dubna 2022 Spolkový ústavní
soud odkazuje na zprávu Institutu Paula Ehrlicha.
Paul-Ehrlich-Institut je zodpovědný za bezpečnost léčiv.
Kdo slyšel Sucharita Bhakdiho nebo Beate Bahnerovou či další, pozná jméno Paul Ehrlich Institute.
A ve zprávě z 26. října 2021 tento Institut Paula Ehrlicha uvádí, a Spolkový ústavní soud na to odkazuje,
že bylo zaznamenáno celkem 1802 podezřelých případů úmrtí v souvislosti s očkováním.
To znamená 0,02 hlášení o podezření na úmrtí na 1 000 očkování nebo jednu osobu na 50 000 očkování.
To znamená, že Spolkový ústavní soud byl 27. dubna 2022 informován
o tom, že se objevily zprávy o tom, že v důsledku očkování umírají lidé.
Mluvíme o očkování, které bylo zavedeno jako povinné očkování
pro určité profesní skupiny, konkrétně pro zdravotníky a vojáky.
Jinými slovy, lidé byli nuceni dostat tuto látku do svého těla, přičemž podle podezřelých zpráv
Institutu Paula Ehrlicha 2 z 1000 očkování vyvolávají podezření na úmrtí.
Jinými slovy, Spolkový ústavní soud si byl vědom toho, že toto očkování může být smrtelné.
Nyní se podívejme na další odstavec tohoto rozhodnutí.
Spolkový ústavní soud se snaží celou věc uvést na pravou míru.
Na začátku dokonce říkáte, ale je třeba si uvědomit, že se jedná pouze o podezřelá hlášení.
Podle bezpečnostní zprávy ze dne 23. prosince 2021, která je následující zprávou, je pouze v 78 případech
těchto hlášení o úmrtí považována souvislost s očkováním za možnou nebo pravděpodobnou.
Jinými slovy, Spolkový ústavní soud vychází z toho, že sám odpovědný německý institut pro bezpečnost
léčiv tvrdí, že 78 z nahlášených úmrtí pravděpodobně nebo možná souvisí s očkováním.
A to znamená, že Spolkový ústavní soud v Německu prohlásil, že
78 lidí v Německu smí zemřít, aby zachránili jiné.
Těchto 78 lidí jsou lidé, kteří mohou být našimi rodiči, mohou být našimi dětmi, mohou
být našimi bratry a sestrami, mohou být našimi přáteli nebo námi samotnými.
Který stát má právo říci, že 78 lidí není zase tak mnoho?
Můžete to udělat pro 78 lidí, a to jsou jen ti, kteří byli identifikováni z podezřelých případů.
Kdyby se v něm psalo, že na očkování pravděpodobně někdo zemřel, musel by Spolkový ústavní soud říci: "Je nám líto,
ale toto rozhodnutí o povinném očkování v ústavech se vymyká společenské smlouvě, kterou jsme s vámi uzavřeli.
Jako soud o tom nemůžeme rozhodovat, protože nemůžeme rozhodovat o vaší smrti.
Nesmíme vynášet soudy, které říkají: ano, určité
procento lidí může být úmyslně zabito státem.
Protože my víme, nejpozději tady s tímto rozhodnutím Spolkového ústavního
soudu, dokonce oficiálně, že lidé umírají na očkování.
A v důsledku vládních opatření by neměl zemřít ani jeden člověk.
Vraťte se k otázce, kterou jsem položil na začátku
a kterou jsem chtěl, abyste položili lidem venku.
Ne komu to prospívá, ale komu to škodí?
A kdo má právo rozhodnout, že i jediný člověk zemře, protože mu nařídím,
aby snášel určité opatření, které já jako stát považuji za správné?
To se vymyká společenské smlouvě, kterou jsme uzavřeli.
A já vám to teď mimochodem dokážu, protože to má své důsledky.
Z toho vyplývají důsledky, když státní orgány, námi zvolení
nebo nepřímo zvolení představitelé, soudci Spolkového ústavního soudu
jsou voleni Spolkovým sněmem a Spolkovou radou, což znamená, že všichni
představitelé, které jsme přímo nebo nepřímo zvolili, se dostali
do své funkce aktem volby námi jako občany státu.
Tito představitelé státní moci se však mohou pohybovat pouze v tomto vnitřním kruhu naší společenské smlouvy.
Právě to je prostor pro posouzení.
Každá státní instituce a každý státní zaměstnanec se může chovat v rámci
této společenské smlouvy, která je realizována prostřednictvím základních práv, zákonů apod.
Nesmí to však dělat venku.
A pokud to udělá, a teď se ptám na další slide, pokud to udělá, tak na to také existuje zákon.
A tímto zákonem je Mezinárodní trestní zákoník.
A v § 7 se píše Crime against Humanity, což pochází z anglického Crime Against Humanity, já
to vždycky překládám jako Zločin proti lidskosti, a někdy jsem za to
kritizován, protože lidé říkají, že se tam píše Humanity.
Ne, každý takový zločin není zločinem proti lidskosti, není ani
trochu nelidský, je to zločin proti lidskosti jako takové.
A proto to překládám ve smyslu Hannah Arendtové jako zločiny proti lidskosti.
A tady se teď říká, a to je, že pokud někdo jako státní instituce nebo jako státní funkcionář zabije
byť jen jednu osobu v průběhu rozsáhlého nebo systematického útoku proti civilnímu obyvatelstvu, tak bude
potrestán, tady se říká níže, doživotním vězením.
Jinými slovy, rozšířený nebo systematický útok je vždy systematický, pokud existuje zákon.
Pokud existuje zákon, který říká, že pokud pracujete ve zdravotnictví, musíte se nechat očkovat
mRNA vakcínou, o které víme, že může vést k úmrtí, myokarditidě a dalším věcem.
Pokud to dělá stát, je to systematické.
A jedná se o systematický útok proti civilnímu obyvatelstvu, který je vždy
interpretován jako útok proti celému civilnímu obyvatelstvu nebo jeho části.
Nemusíme mluvit o tom, že zaměstnanci zdravotnické služby nebo
lékařské profese jsou součástí civilního obyvatelstva.
Mimochodem, vojáci jsou součástí civilního obyvatelstva i v době míru.
A každý, kdo pak zabije člověka v rámci takového rozšířeného, rozšířeného prostředku ve velkém počtu případů, což
je to, co tady máme, nebo systematického útoku, systematicky je to příkaz, zákon, nařízení nebo podobně, bude potrestán.
Kdo jinému při tomto déletrvajícím nebo soustavném útoku způsobí těžkou újmu na zdraví nebo psychickou újmu, zejména
takovou, jaká je popsána v § 226 trestního zákoníku, zde § 226 trestního zákoníku, má-li ublížení na zdraví za následek ztrátu
zraku na jednom nebo obou očích, ztrátu sluchu, ztrátu schopnosti mluvit, ztrátu reprodukční
schopnosti, ztrátu důležitého údu těla nebo ztrátu schopnosti jej trvale užívat, sluchu,
schopnosti mluvit, schopnosti reprodukce, ztráty nebo trvalé ztráty schopnosti používat důležitou končetinu těla nebo významného trvalého poškození
zdraví, zánětu srdečního svalu nebo ztráty zraku, ochrnutí nebo duševní nemoci či postižení, pak se jedná o tresty zde uvedené.
To znamená, že lidem bylo nařízeno, aby strpěli injekční
aplikaci vakcíny, látky s genem mRNA, do vlastního těla
s vědomím - a to bylo také známo - že by mohla způsobit
vážné fyzické nebo psychické poškození jiné osoby, a to
nehovoříme o podezření na případy 1 ku 50 000, ale o
podezření na případy 1 ku 5 000 nebo méně.
Jinými slovy, je to mimo společenskou smlouvu, kterou jsme uzavřeli,
a pokud se státní orgány pohybují mimo společenskou smlouvu, pak jsou vinny
ze zločinů proti lidskosti, protože dělají něco, co dělat
nesmějí, protože dělají něco, co jsme jim v rámci smlouvy,
kterou jsme s nimi uzavřeli, nikdy nepřidělili.
Vykonávají moc, kterou jsme jim dali, jinými slovy, prakticky se vzdáváme
zbraní, sebeobrany, mstitelské spravedlnosti a tak dále ve prospěch státu,
aby nás stát mohl chránit, a pokud tuto moc, kterou jsme mu dali, zneužívá,
a nejen zneužívá, ale jedná mimo moc, kterou jsme mu dali, pak je to zločin
proti lidskosti. Proto tyto normy existují.
A totéž mimochodem platí, pokud pronásledujete identifikovatelnou
skupinu nebo komunitu. To se také stalo.
Těm, kteří pracují ve zdravotnictví,
bylo řečeno, že pokud to neuděláte,
nemůžete dále vykonávat své povolání.
Takže i kdybyste se teď postavili a řekli, no, všechno to bylo dobrovolné, vůbec to nebylo vynucené, což samozřejmě není pravda, tak
to také nebudete moci tvrdit, ale i kdybyste to řekli, tak by byl naplněn odstavec 10 tady toho paragrafu 7 mezinárodního trestního zákoníku.
A nevím, kolik z vás má nyní laterální myšlení.
Lidem bylo zakázáno demonstrovat jen proto, že měli laterální myšlení.
To je také pronásledování ve smyslu čísla 10, které zde máme, protože skupina
byla náhle vyřazena ze společenských aktivit jen proto, že byla kritická.
Nebo například ti, kteří nebyli očkováni a nesměli jít na koncert.
Nebo ti, kteří nebyli očkováni a nesměli už do žádného obchodu.
Například během demonstrace v Karstadtu nebo po demonstraci ve Frankfurtu
jsem nesměl jít na toaletu, protože jsem neměl očkovací průkaz.
A v Hesensku existovalo nařízení, které
to stanovilo. A to je všechno číslo 10.
A my se tím samozřejmě budeme muset zabývat, protože pokud se tím zabývat nebudeme, pak fakticky umožníme
těm, kteří jsou u moci v každé z těchto zemí - to platí
pro Švýcarsko, Rakousko, Itálii, Francii, všechny země
-, aby bez jakýchkoli následků jednali mimo pravidla, která jsme společně stanovili.
A to nemůžeme a nesmíme tolerovat, protože pak jednáme také protiprávně.
Někteří z vás si teď možná říkají:
ano, ale to jsou politici, státní
zaměstnanci a soudci, ti všichni jsou chráněni zákonem.
Mají imunitu, soudci mají zákon o soudcích,
což znamená, že soudce nemůže být odsouzen kvůli
svému rozsudku a tak dále a tak dále. To je porušení zákona atd. Ne, to není pravda.
Jedná se o mezinárodní Římský statut, který se uplatňuje
při cestě do Haagu k Mezinárodnímu trestnímu soudu.
Nejprve musíme podat trestní oznámení v Německu
u Spolkového státního zastupitelství, a pokud toto
trestní oznámení nebude přijato nebo nebude zpracováno, pak je cesta do Haagu otevřená.
Stejná pravidla, která platí pro Římský statut, se však vztahují i na Mezinárodní trestní zákoník. A teď si poslechněte tohle.
Tento zákon se vztahuje na všechny osoby bez rozdílu jejich úředního postavení.
Zejména úřední postavení hlavy státu nebo vlády, člena
vlády nebo parlamentu, voleného zástupce nebo úředníka
vlády nezbavuje osobu trestní odpovědnosti podle tohoto statutu
a samo o sobě není důvodem pro zmírnění trestu.
Imunity nebo zvláštní procesní pravidla spojená
s úředním postavením osoby podle vnitrostátního
nebo mezinárodního práva nebrání Soudnímu
dvoru ve výkonu jeho pravomoci.
Neexistuje žádná imunita. Proč neexistuje imunita?
Každý, kdo se pohybuje mimo rámec stanov,
se samozřejmě nemůže dovolávat imunity, která je pouze součástí stanov.
Politik, který se pohybuje v rámci pravidel, může samozřejmě
vždy říci, abych jako politik nebyl napaden (pokud
není v AfD), pak se mohu odvolat na imunitu a nemohu
být odsouzen za své politické kroky.
Jde však o to, že politici, kteří
jednali, soudci, kteří jednali, poslanci,
kteří jednali, se neřídili pravidly naší
smlouvy, ale pravidly mimo ni.
A proto nemáte žádnou imunitu.
Proto se vystavujete trestnímu stíhání i v případě,
že jste tak učinili v jakékoli funkci v rámci státu.
A to je velmi důležité. A to je přesně ta cesta, kterou se musíme společně vydat.
A co je na mezinárodním Římském
statutu tak zvláštního?
Zvláštností je, že tím nezatížíme náš stát.
Nebudeme zatěžovat Švýcarsko, Rakousko, Itálii nebo Německo důsledky.
Protože před soudem nestojí státy, nestojí před
ním vlády, nestojí před ním parlamenty, nestojí
před ním soudy, ale stojí před ním jednotliví lidé,
protože ti, kdo jednali, jsou jednotliví lidé.
Zákony vytvářejí
jednotlivci.
Předpisy vytvořili jednotliví lidé. Jsou to jednotliví lidé, kteří vynášejí soudy.
Všichni budou postaveni před soud. Nebo v současné době, samozřejmě, musíte říct, postavit před soud.
Všichni budou postaveni před soud a možnost, kterou máme a kterou bychom měli také prosazovat,
je, že vedle trestu odnětí svobody mohou být uloženy i pokuty a že především těm, kteří se
těchto trestných činů dopustili, mohou být zabaveny výnosy, majetek a aktiva, která z nich získali.
A mohou být uloženy do svěřeneckého fondu, který bude vyplacen ve prospěch
obětí trestných činů a příbuzných obětí trestných činů.
To znamená, že oběti nejsou odškodněny z našich daní, ale ze zisků,
které pachatelé vydělali a které můžeme jim a jejich rodinám vzít.
To je podstata.
Pachatelé musí vrátit vše, co získali, a navíc zaplatit pokuty, aby odškodnili oběti.
Mimochodem, tady musíme být opatrní, protože pokud podnikneme kroky proti
výrobcům vakcín, jak to děláme nyní, což někteří kolegové také
dělají, což je samozřejmě naprosto v pořádku, ale pokud podnikneme
kroky proti výrobcům vakcín, pak skončíme s odpovědností státu.
A to znamená, že všichni nakonec zaplatíme za škody, které způsobili jiní lidé.
A proto je to tak důležité, proto je tak důležité, abychom se nevzdali.
Zločiny proti lidskosti nejsou nikdy promlčeny.
Nezáleží tedy na tom, zda se tyto trestné činy skutečně dostanou před soud za dva, pět nebo deset let.
Ale budou postaveni před soud, protože vítr se
mění, politická situace se mění a jednou se na toto
pandemické období podíváme zpět a pak, protože
lidstvo se vyvíjí, protože společnost se vyvíjí, řekneme,
že to, co se tehdy stalo, se už nikdy nesmí opakovat.
A to nakonec povede, a myslím, že to bude spíše dříve než později, k obvinění pachatelů.
Ale i tak musíme nyní vznést obvinění, musíme nyní pachatele postavit před
soud a to také uděláme, protože jde také o veřejné hodnocení.
Jde právě o to, abyste vy, kteří jste tady poslouchali, řekli lidem venku, že nejde o to, zda to, co nám
řekl Institut Roberta Kocha, PEI, pan Drosten, pan Wieler a všichni ostatní, je pravda nebo ne.
Tato otázka je poměrně irelevantní. Není to zcela nepodstatné, ale je to relativně nepodstatné.
Otázka je, nebo otázka, kterou si musíme vždy položit, i když je to pravda, nebo ve Švýcarsku je to FOPH,
v Rakousku to bylo také ministerstvo zdravotnictví, i když
to, co jste nám řekli, je pravda, měli jste přijmout opatření,
a to je cílem mého vystoupení, nikdy, ne, nikdy, nikdy, nikdy
neměla být přijata tato opatření, nikdy neměl být člověk
nucen, povinně očkován látkou, u které víte jistě, že lidé nakonec zemřou, nikdy by to neměl stát dělat
a tady se vracíme k té krizi na začátku, to, co jsem řekl, to platí mimochodem všude.
Kdyby každý státní činitel věděl, že moc, kterou jsem dostal, mi
nedovoluje zabíjet nevinné lidi, pak bychom na světě neměli žádné
krize, a tato pravidla sice existují, ale neustále se porušují.
Vždycky se najdou lidé, kteří říkají, že se to nesmí, a teď se dokonce ruší nebo vylučují ze sociálních
médií a tak dále, ale my vlastně máme pravidla, která říkají zcela
jasně, že se to nesmí, že se to nesmí a že na tom nezáleží, to
poselství, to je poselství všem vůdcům Hamásu, Hizballáhu, Íránu, Izraele, Ukrajiny, Ruska a tak dále.
Kdyby vlády, ty, které jsou u moci, dodržovaly pravidla, která máme a která jasně říkají, že nesmí být úmyslně zabit
žádný nevinný člověk, pak by tyto krize neexistovaly, a proto je tak důležité, že jsme založili toto Centrum pro
přehodnocení, objasnění, právní postih a prevenci, vím, že to zní trochu těžkopádně, tento ZARF, který můžete
vidět i na mém tričku, abychom toto poselství dostali do vnějšího světa a 10. prosince 2023, což je druhé výročí rozhodnutí
o očkování v zařízeních, uspořádáme konferenci. Dne 10. prosince 2023, což je druhé
výročí rozhodnutí o povinnosti očkování v zařízeních a mimochodem 10. prosince je Den lidských práv,
podáme v tento den v Karlsruhe u Spolkového státního zastupitelství trestní oznámení pro
zločiny proti lidskosti na údajných 584 hlavních pachatelů v Německu.
Uskuteční se velká demonstrace a byl bych rád, kdyby se jí zúčastnilo mnoho z vás, protože chceme, aby to bylo jasné.
Chceme dát okolnímu světu jasně najevo, že se nikdo nesmí pohybovat mimo tuto právní sféru.
V rámci této právní sféry můžeme diskutovat o všem, ale mimo tuto právní sféru nikdo nesmí zůstat
a nikdo nesmí přijmout opatření, a to je přesně to, co jsme zažili a co se už nikdy nesmí opakovat,
a proto bude podáno toto trestní oznámení, také proto, aby se dále pracovalo s veřejností.
A toto trestní oznámení je
nezbytné, musíme ho podat v
Německu, abychom mohli učinit další krok do Haagu.
Až pojedeme do Haagu, pravděpodobně nás podpoří i cizí státy, protože když se podíváte na stránky Mezinárodního
trestního soudu, zjistíte, že zatím byli odsouzeni pouze lidé tmavé barvy pleti z afrického kontinentu.
Mnoho lidí dnes říká, ne, ne, ale existoval tribunál pro Jugoslávii, přesně tak, tribunál pro Jugoslávii byl vyčleněn,
byl to samostatný tribunál, nebyl součástí Mezinárodního trestního soudu, byl to tribunál pro Jugoslávii.
Mezinárodní trestní soud dosud soudil
pouze Afričany z afrických států.
Jinými slovy, tento mezinárodní trestní soud je politickým nástrojem nadvlády, Amerika není jeho součástí, ale Amerika se
na něm samozřejmě stále podílí, ale v podstatě jde o nadvládu západních států, Ameriky a evropských států,
za účelem uplatňování nadvlády nad africkými státy.
A africké státy by měly mít velký
zájem na tom, aby byli evropští politici poprvé postaveni před soud.
To znamená, že pokud africké státy podpoří tuto stížnost nebo podpoří
toto trestní oznámení, které podáváme, pak musí být stíháno.
A podle mého názoru je důležité, abychom dali jasně najevo, že mezinárodní
právo, na kterém jsme se dohodli, musí platit všude a musí platit stejně.
Je nepřijatelné, abychom my v Evropě neustále vedli krásné řeči a zejména neustále ukazovali prstem
na ostatní a říkali, co dělají špatně, a my sami
si můžeme se svým obyvatelstvem dělat, co chceme.
Naším úkolem je to zveřejnit, objasnit a zajistit, aby
ti, kteří se dopustili toho, co se nám stalo v posledních
třech letech, tedy těchto opatření, opatření korony, povinného očkování a tak dále, věděli, že budou
do konce života čelit soudnímu stíhání a že nepřestaneme podávat trestní oznámení
a zajišťovat, aby se tato záležitost řešila do konce jejich života.
Protože - a to je téma mé prezentace
- k sociálnímu smíru může dojít pouze
tehdy, pokud ti, kteří si myslí, že mohou jednat mimo společenská pravidla, ponesou
odpovědnost, v tomto případě trestní, pokud nahradí škody, které způsobili,
a dáme jasně najevo, že vše, co je v naší společnosti dovoleno, musí být v rámci,
který jsme společně vymezili, a nikoli mimo tento
rámec, a každý, kdo je mimo tento rámec, je zločincem
ve smyslu mezinárodního trestního práva a měl by být postaven před soud.
Děkuji vám, že jste mě vyslechli, a přeji vám vše dobré a doufám, že jste si s sebou vzali
několik podnětů, abyste šli ven, diskutovali s okolním světem a aby bylo jasné, proč jsme všichni
vyšli do ulic proti těmto korunovačním opatřením v této podobě, proč proti nim stále demonstrujeme
a že kritika opatření dalece přesahuje to, co byla korunovační opatření.
Jde o naše soužití v této společnosti a o mír v této společnosti. Děkuji mnohokrát.
Děkujeme.
Mnohokrát děkuji, Ralfe Ludwigu. Moc vám děkuji.
Bylo to velmi, velmi působivé a účelné.
Myslím si, že je to tak důležité, dokonce i ten začátek byl tak do očí bijící, to přesouvání na vedlejší kolej,
ty diverzní manévry, že děláte kampaň za špatné věci, to byla taková koncentrace důležitých informací.
Proto nyní hledáme způsob, jak přidat na misku vah naši váhu.
Byli bychom velmi vděční, kdybychom mohli zůstat ve vzájemném kontaktu, abychom byli
v obraze, jak se můžeme zapojit, ať už v podpisech nebo v demonstracích, to nevím.
Prosím, zůstaňte s námi i nadále v kontaktu, abychom vás mohli náležitě doprovázet a skutečně dát všechna závaží na misky vah.
To bylo nyní velmi, velmi cenné. Děkuji vám za vaše rady.
Moc vám děkuji.
Přeji vám hodně slunce v osobním životě, a to i na Mallorce.
Duch, duše i tělo jsou zachovány, pokračujte v dobré práci, jsme na vás hrdí. Děkuji vám za všechno, za to, že jste tu byli, děkuji vám.
Děkuji mnohokrát.