Elérkeztünk a negyedik hozzájáruláshoz.
Most pedig belép a ringbe ez a második ügyvéd,
aki már a címlapján elárulta,
hogy nem fog visszariadni semmilyen Góliáttól.
Imádom ezt a címet.
Tudja a nevét?
"Nincs megbékélés újraértékelés nélkül."
Ez zene a fülünknek?
Nincs megbékélés újraértékelés nélkül.
Igen.
Bár ez az ügyvéd Németországból származik,
ma Mallorcáról csatlakozik hozzánk mobilstúdiónkon
keresztül.
Természetesen nem a svájci jogra fog összpontosítani,
ami már megvolt.
Természetesen a német és feltételezem az európai joggal fog foglalkozni.
És kíváncsian várjuk, hogy találunk-e más megoldásokat.
Megkérdezhetem ezen a ponton, hogy egyáltalán létrejött-e a kapcsolat?
Igen, a kapcsolat megvan.
Rendben. Rendben.
Akkor szeretném megköszönni Önnek, Ralf Ludwig
ügyvéd úr, hogy nem hagyott cserben minket, laikusokat,
és elmagyarázta nekünk, hogy milyen jogi út és milyen jogi eszközök állnak rendelkezésre,
amikor egy egész nemzetet cserbenhagynak a védelmezői.
Mielőtt belekezdenél a szakértői megjegyzéseidbe,
vessünk egy pillantást érdekes rövid
életrajzodra.
Sok szerencsét.
Ralf Ludwig
Ralf Ludwig 1972-ben született az alsó-szászországi
Osterode am Harzban, és ügyvéd.
Szakterülete a szociális, közigazgatási és alkotmányjog.
A Corona-válság óta a büntető- és szabálysértési
jog területén is dolgozik.
Ügyvédi munkájának elveit ügyvédi
irodájának honlapján találja.
"Aki ellentmondás nélkül elfogadja a gonoszt, az valójában együtt dolgozik vele. "
A koronavírus-járvány kezdetén Ralf Ludwig elérte,
hogy a szövetségi alkotmánybíróság kimondja,
hogy a tüntetéseket nem szabad általánosan betiltani, még válság idején sem.
A 2020. augusztus 29-én a berlini Győzelmi oszlopnál
tartott nagyszabású oldalnézetes tüntetést a közigazgatási
bíróságok előtt keresztülvitte.
Michael Ballweg védőcsapatának tagja volt a börtönben töltött idő alatt.
2021 júniusában megalapította a Corona-intézkedések
miatti emberiség elleni bűncselekmények kivizsgálásával,
tisztázásával, jogi üldözésével és megelőzésével foglalkozó központot (ZAAVV).
Ralf Ludwig ma a Corona témájáról beszél - nincs megbékélés újraértékelés nélkül.
Hűha!
Először is, köszönöm a meghívást.
Örülök, hogy ilyen sokan vannak itt, és ilyen sokan nézik.
Hallasz engem?
Igen.
Örülök, hogy ilyen sokan részt vesznek ebben, és hogy még
mindig ennyi embert érdekelnek a koronavírus világjárványt övező kérdések.
Sokan, nemcsak Németországban, hanem világszerte
úgy vélik, hogy a jelenségnek vége.
De azt hiszem, aki ma figyelemmel kísérte
ezt a konferenciát, és aki a való életben nézi,
rájön, hogy a jelenségnek még nincs vége.
Éppen tegnap olvastam egy cikket az egyik újságban,
a németországi Badische Zeitungban, miszerint
egy bíró ismét élt a hatalmával, amikor
a nézőket FFP2 maszkok viselésére kötelezte.
FFP2 maszkokat, amelyeket aztán még ő maga is
biztosított, ahol a lejárati idő már lejárt, de
ő ragaszkodott hozzá, hogy ez megtörténjen.
Más szóval, amit az elmúlt három évben tapasztaltunk, annak még nincs vége.
És ezt mondja az előadás címe is: akkor van
vége, amikor megbékélünk ezzel az idővel.
És az újrafeldolgozás nem csak a Coronát érinti.
Sok válság van a világban, ezt látjuk
most is, sok válság ráz meg bennünket.
És természetesen mi is érezzük ezeket a konfliktusokat,
ezeket a globális konfliktusokat, amelyeket átélünk.
Azért érezzük őket, mert mi magunk is szenvedünk a szankciók következményeitől, még
azoktól a szankcióktól is, amelyeket mi magunk szabtunk ki.
Úgy érezzük, hogy más országok emberei vagy államfői
pénzt és fegyvereket követelnek tőlünk.
Tudatában vagyunk annak, hogy a migránsok látszólag végtelenül
sokan érkeznek Európába és Németországba is.
És ezekkel a konfliktusokkal összefüggésben
hazánkban hirtelen megváltoznak a törvények.
Ez azt jelenti, hogy például mi Németországban már nem beszélhetünk szabadon.
Többé nem beszélhetünk az ukrajnai konfliktusról,
ahogyan szeretnénk, mert akkor gyűlöletkeltés
miatt büntetőeljárás alá kerülnénk.
Nem szabad úgy beszélnünk a közel-keleti konfliktusról, ahogyan azt szeretnénk, mert
akkor gyűlöletkeltésért is büntethetőek lennénk.
Más szóval, a véleményt kriminalizálják.
És ez is egy olyan felismerés, amelyet a korona-korszakból ismerünk.
Ez talán a legfontosabb felismerés is, hogy az állam elkezdte kriminalizálni
a véleményt, kriminalizálni más véleményeket.
A szakmai esküt tett orvosokat, akik más véleményt képviselnek,
hirtelen kriminalizálják.
Ez azt jelenti, hogy az az orvos, aki másképp kezeli a betegeket,
mint ahogy az állam előírja, hirtelen bűnözővé válik.
Az orvos már nem dönthet arról, hogy kiadja-e a maszktesztet vagy sem.
Az orvos már nem igazán dönthet arról,
hogy beolt-e valakit vagy sem.
Mindezt hirtelen kriminalizálják.
És ezek a közvetlen hatásaink.
És nem kell azt hinnünk, hogy ez csak az egészségvédelemmel
kapcsolatban van így, hanem minden más válság,
amellyel szembenézünk, vagy amelyet bejelentettek nekünk, pontosan ezeket az eszközöket
fogja felhasználni jogaink korlátozására.
Nem tudok konkrét megoldást kínálni az egyes problémákra.
Én sem akarom ezt.
De egy ötletet fel tudok ajánlani.
Ez pedig az a gondolat, hogy egyszerűen elkezdjük
betartani a törvényt, ami megvan.
Néhányan most azt kérdezik maguktól, hogy mit is mond?
Ő ügyvéd, látta, mi történt az elmúlt években.
De pontosan ez a lényeg.
És bejelentették, hogy elsősorban a német jogról fogok beszélni.
Érintem a német jogot is, de inkább a nemzetközi joggal fogok foglalkozni.
Mert a nemzetközi jogunk jó.
És ha ezt alkalmaznánk, akkor az olyan dolgok, mint a koronavírus-válság,
a közel-keleti konfliktus vagy az ukrajnai háború, nem is lennének lehetségesek.
Egyszerűen csak azt a törvényt kellene alkalmaznunk,
amely a miénk, amelyben társadalmanként megállapodtunk.
És erről fog szólni a mai előadásom.
Vannak ezek a szabályok, és ezek a szabályok nem tőlem származnak.
A szabályok a felvilágosodáson alapulnak, és a történelmi tapasztalatokból származnak.
A felvilágosodás egykor az előítéletek, a babonák
és az önkényuralom ellen irányult.
És talán hozzá kell tenni, hogy nemcsak a babona, hanem
a hit ellen is irányul.
A tudományba vetett hit ellen, és nem a tudomány mint tudomány ellen.
Ezt ma is el kellene mondanunk.
Tehát ma is sok hitünk van.
Természetesen mindenkinek szabad hinnie, és mindenki abban hisz, amiben akar.
De ha ő gyakorolja az uralmat egy másik felett,
akkor a hit nem határozhatja meg ezt az uralmat.
A felvilágosodás célja pedig mindig is az
egyén mint felelős polgár önrendelkezése volt.
Úgy gondolom, hogy ez a mondat, amelyet ma választottam
ki, valójában csodálatos,
mert nagyon jól összefoglalja a koronajárványt
vagy a koronaválságot, amelyet átéltünk.
Az egyén mint felelős állampolgár önrendelkezéséről van szó.
Az elmúlt három évben nem tapasztaltunk ilyesmit.
Nem kaptunk sem önrendelkezési jogot,
sem azt, hogy hogyan viselkedjünk.
Még azt is megmondták, hogy kivel és hol ünnepelhetjük a
karácsonyt, kivel mehetünk temetésre, hogyan vehetünk
részt egy szülésen és így tovább. Más szóval
az önrendelkezést teljesen korlátozták.
Nem voltunk egyén, nem ismertek el bennünket egyénként, de mi
voltunk a veszély hordozója.
Azt mondták, hogy veszélyesek vagyunk, tünetmentesen veszélyesek.
És mivel tünetileg annyira veszélyesek vagyunk, már nem
vagyunk egyéniség, és be kell tartanunk a szabályokat.
Németországban a Robert Koch Intézet elnöke,
Lothar Wieler akkor azt mondta, hogy ezeket a szabályokat
soha nem szabad megkérdőjelezni.
Más szóval, megtagadták tőlünk az egyéniségünket, és
nem kell beszélnünk az állampolgári érettségünkről.
Állampolgárokként nem rendelkeztünk együttdöntési
joggal, és ez nem csak Németországban volt
így, hanem Ausztriában sem.
Svájcban, azt hiszem, volt egy szavazás a koronaszabályokról,
amely ellen, de nem olyan határozottan, vagy inkább a koronaszabályok
mellett szavaztak.
De a polgárok érettsége, legalábbis Németországban és Ausztriában, soha nem valósult meg.
És tanultunk a történelmi tapasztalatokból.
Történelmi tapasztalatunk volt, különösen
a 20. században, azaz a múlt században, hogy
az állam nem csak a polgáraiért van, hanem az
állam a lakosság egy része vagy akár a lakosság
egésze ellen is irányul.
Megvan ez a történelmi tapasztalatunk, és ebből a történelmi tapasztalatból
kiindulva alkottuk meg azokat a rendeleteket,
amelyeket ma szeretnék bemutatni Önöknek.
És ha megnézzük ezeket a szabályozásokat, amelyek a csomagunkban vannak, amelyek
a hátizsákunkban vannak, a felvilágosodást, a történelmi tapasztalatokat,
akkor hirtelen ez a koronaválság 2020-ban ránk szakad.
Olyasmivel állunk szemben, amit mi - én 72-ben születtem, ahogy korábban említettem
- még soha életünkben nem tapasztaltunk.
Az állam hirtelen olyan módon avatkozik be a magánéletünkbe, ahogyan azt még soha nem tapasztaltuk.
Lezárások voltak, az alapvető jogokat masszívan korlátozták, például
azt, hogy az emberek nem demonstrálhattak, hogy hirtelen
szabályozták, hányan vehetnek részt egy születésnapi
partin, hányan látogathatnak meg valakit kórházban, idősek otthonában, hányan
vehetnek részt egy temetésen.
Annyi szenvedést tapasztaltam. A játszótereket lezárták.
Kötelezővé tették a maszkokat, először az úgynevezett közösségi maszkokat,
majd hirtelen az orvosi maszkokat, és valamikor az FFP2 maszkokat.
Ha valaki pénzt keresett volna azzal, hogy gázálarcot viseltünk,
akkor lehet, hogy valamikor gázálarcot kellett volna viselnünk.
De mindezek az intézkedések teljesen elképzelhetetlenek voltak számomra, aki
1972-ben született, a Német Szövetségi Köztársaságban
nőtt fel, és megtapasztalta az egykori NDK és a
Szövetségi Köztársaság újraegyesítését.
Számomra személy szerint elképzelhetetlen volt, hogy egy államban az uralkodók
ilyen módon kezdik gyakorolni felettünk a hatalmat.
Amit ma nem szeretnék Önökkel megvitatni, vagy ami nem tartozik a mai előadásom tárgyához, az az
a kérdés, hogy az orvosi intézkedések helyesek voltak-e vagy sem.
Orvosi szempontból, tudományos szempontból helyes volt-e az,
amit az állam intézkedésként elrendelt, vagy sem.
Azt hiszem, a legtöbbeteknek van erről véleménye.
De egyáltalán nem ez a kérdés a lényeg; egy teljesen más hipotetikus
kérdést kell feltennünk magunknak.
És talán ez az a hiba is, amit mi, ügyvédek az elmúlt
három évben elkövettünk, hogy alapvetően hagytuk,
hogy belekeveredjünk egy olyan érvelési sémába, amely
egyáltalán nem is erről szól.
Hagytuk, hogy belekeveredjünk abba az érvelésbe, hogy segítenek-e
a maszkok, segít-e a társadalmi távolságtartás,
segítenek-e a zárlatok, hogy az mRNS-génterápia pozitívan befolyásolhatja-e a vírus terjedését.
Megakadályozhatja-e a betegség kitörését, vagy legalábbis enyhítheti-e azt.
Minden ilyen megbeszélésbe bekapcsolódtunk.
Vitába bocsátkoztunk arról, hogy az egészségügyi rendszerünk valóban túlterhelt-e vagy sem, vagy fennáll-e a
túlterhelés veszélye, és hogy szükség van-e arra, hogy a
túlterhelés veszélye esetén megvitassuk a triage-ot vagy sem.
Más szóval, olyan vitába keveredtünk, amely mindig azt kérdezte, hogy ezek
az intézkedések hasznosak-e vagy sem.
A mai tézisem és az általános tézisem az,
hogy ez a kérdés lényegtelen.
Ez a kérdés nem számít egy felvilágosult társadalomban, egy olyan nyugati civilizációban, amely a felvilágosodás
értékeit hordozza magában, és azt mondja, hogy mi egy humanista társadalom vagyunk.
Mert a mi társadalmunkban az a kérdés, hogy az állam által hozott intézkedések károsak-e.
Ez az egyetlen kérdés, ami minket érdekel.
Az a kérdés, ami minket érdekel, hogy az, amit azok tesznek velünk,
akik ebben az országban vagy a mi országainkban uralkodnak, árt nekünk,
vagy nem árt nekünk?
Fel kell tennünk magunknak ezt a kérdést.
És arra kérek mindenkit, aki most itt figyel, hogy a jövőbeni
vitákban ne keveredjenek bele abba a kérdésbe, hogy mit tesznek, hanem mindig tegyék fel
a kérdést, hogy árt-e ez valamit?
Ezért egy nagyon rövid kitérőt teszek Izraelbe, mert ott van egy olyan
helyzet, ahol valójában háború folyik, a háború már régóta tart, de most
a háborúnak egy újabb akut szakasza van.
És minden izraeli politikusnak fel kell tennie magának a kérdést,
és ez az a kérdés, amelyet szintén megvitatnak, nem azt,
hogy a háborús intézkedések, amelyeket most teszünk, hasznosak-e
a céljaink szempontjából, hogy talán hasznosak-e a béke szempontjából,
hanem azt, hogy minden egyes intézkedésünk árt az embereknek, árt a nem érintett embereknek, és hogy a nem érintett
emberek meghalnak-e vagy súlyos egészségkárosodást szenvednek-e, ha megtesszük
azokat a dolgokat, amelyeket teszünk.
Ez az a kérdés, amelyet a nyugati társadalomban feltesznek.
Ez egy nehéz kérdés, tekintettel azokra a meglátásokra, amelyekkel gyakran rendelkezünk.
Úgy értem, amikor látjuk, hogy mi történik egyes esetekben,
ez egy nehéz kérdés, de egy államnak nincsenek érzelmei.
Egy államnak vannak szabályai, nekünk, embereknek pedig érzelmeink.
Mi emberek néha dilemmába kerülünk,
de egy állam nem kerül dilemmába.
Az államnak és az állami intézményeknek vannak szabályai, és ezek
a szabályok józanok, ezek a szabályok az ész szülöttei.
És ezt a józan észt mindig alkalmazni kell.
És erről szól az egész, az együttélésünk szabályairól.
És ha a jogelmélet vagy az államelmélet szemszögéből nézzük, mindannyian
aláírtunk egymással egy társadalmi szerződést.
Most mondhatjátok, sokan mondják a csatornáimon is, hogy soha nem írtam
alá semmit, soha nem kötöttem partnerségi megállapodást,
de ez nem igaz.
Ha elmész a szupermarketbe, és veszel egy kis élelmiszert a szupermarketben, majd a pénztárhoz mész,
és leteszed azt az ételt, vagy azt az üveg bort, vagy bármit,
amit vettél, a pultra, akkor egy szerződés jön létre.
Nem írásos szerződést köt, nem ír alá valamit, hanem szerződést köt.
Az államelmélet szempontjából pedig egy társadalomban élünk
együtt, és elfogadjuk ennek a társadalomnak a szabályait.
Tehát először is, ez azt jelenti, hogy mindannyian egy közösségben vagyunk, és közös szabályaink vannak.
Azt, hogy Angliában más szabályok vonatkoznak az úttestre, mint Németországban,
onnan lehet megmondani, hogy az út melyik oldalán vezetünk.
De te ragaszkodsz ezekhez a szabályokhoz, minden nap ezt csinálod, betartod a szabályokat.
Elmegy a munkáltatójához, és elvárja, hogy
a hónap végén megkapja a fizetését.
Elvárják, hogy a munkáltató fizesse
a társadalombiztosítási járulékokat és így tovább.
Más szóval, társadalmunkban sok-sok szabály van,
és ezt általában társadalmi szerződésnek nevezik.
Ezt a partnerségi megállapodást hallgatólagosan kötöttük, és e partnerségi
megállapodás keretében működünk.
Ez a társadalmi szerződés pedig azt jelenti, hogy mi, emberek, egyének, ahogyan a felvilágosodásból ismerjük, lemondunk
bizonyos személyes szabadságjogokról, lemondunk
bizonyos egyéni jogokról, mert mi magunk mondjuk,
hogy ezzel a lemondással, a hatalomnak, különösen az erőszak alkalmazásának
monopóliumának az államra való átruházásával jobban fejlődhetünk egyénként,
mintha mindannyian a saját szabályaink szerint élnénk, és nem zárnánk be magunkat bizonyos
szabályokba, amelyeket mi, mint közösség, társadalom, állam, vagy ahogyan csak akarjuk, adunk
magunknak.
És ez a társadalmi szerződés, én ezt a belső körnek fogom nevezni,
ez az a belső kör, amelyben mozgunk, és ez az a belső kör, amelyben azok, akiknek állami
hatalmuk van, akiknek képviseleti hatalmuk van, amelyben ezek az emberek, akiknek
van egy mozgástere, ahogy a németországi szövetségi alkotmánybíróság mondta nekünk.
Ez azt jelenti, hogy csak a közösen meghatározott szabályokon belül van helye az ítélkezésnek.
És most jön a lényeg.
De vannak olyan szabályok, amelyeket nem adtunk át, vagy vannak olyan jogok, amelyeket nem adtunk át, és ez az élethez való jog.
Az élethez való jogomat semmilyen formában nem ruháztam át egy állami
közösségre, egy állami társadalomra vagy az államra.
Az élethez való jogom az enyém, és az államnak nincs mérlegelési joga, hogy eldöntse, megöl-e engem vagy sem.
Ez nem része az egymással kötött megállapodásunknak.
És az államnak nincs joga eldönteni, hogy ez súlyos fizikai sérülést okoz-e nekem.
Ez is kívül esik az egymással kötött társadalmi szerződésen.
Az államnak meg kell védenie engem.
Az állam köteles kórházakat, orvosokat, ápolókat, nővéreket, nővéreket, gyógyszereket és így tovább biztosítani.
Ha most a koronavírus-járványt nézzük, mindez az állam feladata.
Az államnak kötelessége, hogy az embereknek a lehető legjobb védelmet biztosítsa a betegségekkel és a betegségek átvitelével szemben.
Más szóval, ha az állam tudja, hogy valaki egy súlyos betegség hordozója, akkor az állam
természetesen elrendelheti, hogy ezt a személyt karanténba zárják, és azt mondhatja, hogy
hé, meg kell védenünk téged és a társadalmat, mert
tudjuk, hogy veszélyt jelentesz.
De természetesen az állam nem ölheti meg ezt a személyt.
Ezt el kell képzelni.
Képzeljük el, ha az állam, a német állam, a német politika előállt volna az ötlettel, és
2021. december 10-én nem úgy döntött volna, hogy bizonyos intézményekben kötelezővé teszi az oltást, hanem a német Bundestag
azt mondta volna, hogy oké, mindenkit, aki bizonyítottan fertőzött a koronavírussal, beoltanak.
Mert amikor megölik őket, már nem jelentenek veszélyt.
Milyen felháborodás lett volna hazánkban?
Miért lett volna felháborodás? Mert ezt a jogot nem adtuk át az állami szabályozásnak.
Az állam nem ölhet meg ártatlan embereket. Az államnak nem szabad áldozattá tennie az embereket a politikája miatt.
Ez egy alapvető fontosságú rendeletünk. És nincs felosztás értékes és értéktelen életre.
Nincs mennyiségi, azaz numerikus felosztás.
Nem mondhatjuk, hogy ötöt megölünk, hogy 500-an túléljék.
Egyetlenegyet sem szabad megölnünk, hogy 500 maradjon életben.
Ez jogállamiságunk alapvető szabálya.
És ezt a szabályt nemcsak Németországban, hanem más országokban is túllépték.
És ez az oka annak, hogy - erre később még rátérek - büntetőfeljelentést fogunk tenni.
És most azt kérem, hogy kapcsolják be a prezentációt, mert alapvetően
azt szeretném megmutatni, hogy alapvetően már mindent elrendeztünk.
Kezdjük a Német Szövetségi Köztársaság alaptörvényének 1. cikk (1) bekezdésével, amely kimondja,
hogy az emberi méltóság sérthetetlen. És ez minden egyes ember méltósága.
Nem szabad minden egyes embert az állami fellépés tárgyává tenni.
Ezt mondja a Szövetségi Alkotmánybíróság újra és újra, amikor az 1. cikkel foglalkozik.
Az emberi méltóság sérthetetlen. És mi sem mondtunk le erről a méltóságról.
Más szóval, ennek a társadalmi szerződésnek az a része, hogy sem a parlament, még a svájci parlament,
sem a Szövetségi Tanács, sem a bíróságok, sem a végrehajtó hatalom, azaz a rendőrség
vagy bárki más nem dönthet erről a méltóságról, az én méltóságomról, amely különösen
az élethez való jogomban jut kifejezésre.
Ez kívül esik ezen a társadalmi szerződésen, kívül esik azoknak a döntéshozatali hatáskörén, akiket képviseleti hatalommal ruháztunk fel.
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 2. cikke pedig még egyértelműbben fogalmaz.
A 2. cikk kimondja, és ha hagyjuk, hogy ez belemerüljön, hogy minden
ember élethez való jogát a törvény védi. Egyetlen embert sem ölhet meg az állam.
Ezt mondja a 2. mondat: senkit sem szabad szándékosan megölni.
Aztán jön ez az utóirat, a halálos ítélet végrehajtását kivéve az Európai Unióban nincs többé halálbüntetés.
De ez egy jogi-filozófiai vita arról, hogy szabad-e megölni egy bűnös embert vagy sem.
Ez nem része az előadásomnak.
Ám egy ártatlan személyt, mint ebből is látható, senkit sem lehet szándékosan megölni, kivéve, ha a bíróság
által olyan bűncselekmény miatt kiszabott halálos ítéletet hajtanak végre, amelyre a törvény halálbüntetést ír elő.
Egyetlen embert sem szabad szándékosan megölni.
Az emberi jogok európai egyezménye Svájcra is vonatkozik. Az állam nem ölhet embereket.
Tovább megyünk. Még mindig létezik az Európai Alapjogi Charta.
Az Európai Alapjogi Charta 1. cikke is kimondja, hogy az emberi méltóság sérthetetlen.
Pontosan ezt mondja a német alaptörvény 1. cikke.
A 2. cikk szerint mindenkinek joga van az élethez.
És itt a halálbüntetés már ki van zárva, senkit sem lehet halálbüntetésre ítélni vagy kivégezni.
De mindenkinek joga van az élethez, minden egyes embernek.
A 3. cikk szerint pedig mindenkinek joga van a testi és lelki épséghez.
Egyetlen embert sem bánthat az állam, mindig az államról van szó, arról, hogy az államnak egyrészt természetesen meg kell védenie minket,
de különösen arról, hogy nem szabad aktívan ártania a testünknek.
És ha végigolvassák a 3. cikk (2) bekezdését, és visszagondolnak a koronavírus-járványra, amelyet mindannyian átéltünk.
Az orvostudomány és a biológia összefüggésében különösen a következőket kell figyelembe venni.
Az érintett előzetes tájékoztatását követő, a törvényben meghatározott részleteknek megfelelő, ingyenes hozzájárulása.
A szabad beleegyezésről van szó.
Az Európai Alapjogi Charta szerint egy személy testén végzett orvosi
beavatkozás csak akkor végezhető el, ha az önkéntes.
És arról nem kell beszélnünk, hogy a kötelező védőoltás, aki az egészségügyben dolgozik, vagy aki katona, legalábbis Németországban
vagy Olaszországban, aki 50 év feletti, vagy Ausztriában még minden osztrák
számára is kötelező volt, ami ott nem valósult meg, de minden osztrák számára, hogy ez az ember tulajdonképpen
pénzbírsággal, szakmai eltiltással, gazdasági egzisztenciatönkretétellel kötelezhető, ha nem járul hozzá ehhez a kötelező
védőoltáshoz, és akkor ez már nem beleegyezés, hanem akkor ez már kötelezettség.
Ezt nevezzük mi ügyvédként kényszerítésnek.
Más szóval, az állam nem teheti ezt meg.
Ez teljesen világos, és ha újra elolvassa a 4. cikket, gondoljon a maszkokra.
Senkit sem lehet kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni.
Amikor most erre a freiburgi bíróra gondolunk, aki tegnap azt mondta a közönségnek, hogy
kérem, viseljenek egy FFP2 maszkot, egyébként egy másik FFP2 maszkot, ami már lejárt, és
mi itt magunkra nézünk, senkit nem lehet megalázó bánásmódnak kitenni, akkor azt kérdezzük
magunktól, hogy mit gondol ez a bíró, mi történik itt?
És vannak más jogok is.
Itt van egy válogatás, az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának 3. cikke.
Mindenkinek joga van az élethez, a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz, mindenkinek joga van az élethez.
Tehát végigmehetünk az összes nyugati alaprendeleten,
alkotmányon, alaptörvényen, alapjogon, bármin.
A felvilágosodás tanításaiból, ahogy korábban említettem, és a történelmi tapasztalatainkból
újra és újra azt halljuk, hogy minden emberi lénynek joga van az élethez.
És most folytatódik, igen, itt is van, a Bioetikai Egyezmény 2. cikke.
Rögtön kijelenthetem, hogy Németország nem írta alá és nem ratifikálta ezt a bioetikai egyezményt.
Ha elolvassa ezt a mondatot, megértheti, hogy miért.
Kimondja, hogy az emberek érdekei és jóléte elsőbbséget élveznek
a puszta társadalmi vagy tudományos érdekekkel szemben.
Ha vannak ilyen alapvető szabályok, ezek bioetikai alapszabályok, ezt a bioetikai egyezményt 1997-ben fogadták el.
Más szóval, 1997 óta gondolkodnak az emberek azon, hogy milyen veszélyeket jelenthet az emberekre nézve,
ha az orvostudomány vagy a biológia, esetleg még a génterápiában kombinálva is, hatással lehet az emberi testre.
Mit szabad és mit nem szabad tennünk?
És az emberi élet védelme, az egyén védelme,
mindannyiuk védelme mindig is az első helyen állt.
És itt nagyon-nagyon világosan megfogalmazódik, hogy önöknek elsőbbséget élvez a társadalom puszta érdeke.
És mit mondtak önnek az elmúlt három évben?
Legyetek szolidárisak, legyetek szolidárisak a társadalommal, legyetek szolidárisak a kiszolgáltatottakkal,
legyetek szolidárisak azokkal, akik egyébként koronavírusban vagy Covid-19-ben fognak meghalni,
ha nem követitek az általunk megadott szabályokat.
És pontosan ez az, amit egy szabad társadalomban nem szabad megtenni.
Mert ez már nem az ember jóléte, hanem a társadalom
érdekeinek elsőbbsége, amelyeket olyan képviselők határoznak meg, akiket nem erre a célra választottak meg.
És most persze mondhatják, és ezt az érvet mindig is hallottuk, ezt az
érvet mindig is hallottuk, de szükségállapotot hirdettünk.
Válság volt, vírus volt, valami, amit nem ismertünk, egy újfajta vírus.
Oké, nem volt annyira új, ezt már tudjuk, de ez egy új típusú
vírus volt, amely az egészségügyi rendszerünket a határai közé szorította.
És ez egy társadalmi vészhelyzet, és egy társadalmi vészhelyzetben
az államnak másképp kell cselekednie, mint mondjuk
békeidőben vagy olyan időkben, amikor nincs vészhelyzet.
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének szerzői pedig pontosan ettől akartak megvédeni minket.
Tudták, hogy egy ilyen nyilatkozatot valamikor meg fognak tenni, mert ahogy Karl Schmitt
már mondta, aki a szükségállapotról dönt, az dönt az államról, az dönt a társadalomról, az ő kezében van a hatalom.
Karl Schmitt jogász volt az, aki az 1930-as
években a szükségállapotról döntött, és igaza volt.
A veszély mindig az, hogy vannak olyan emberek, akik szükségállapotot hirdetnek ki,
akik esetleg még szükségállapotot is teremtenek, ezt nem tudjuk, de sok esetben
sok jel utal arra, hogy határozottan érdeke volt egy szükségállapot, egy válsághelyzet
megteremtése, amit aztán megoldanak azokkal az eszközökkel, amelyeket aztán maguknak
csinálnak, hivatkozva erre a szükségállapotra, amelyet előzetesen úgymond létrehoztak, és azt mondják,
nos, most van ez a szükségállapot, és ennek így kell lennie.
A szükségállapotot vagy a szükségállapotról szóló döntést soha nem az a személy hozhatja meg, aki azt kihirdeti.
Ez egy fontos szabály, amelyet minden alkotmányba, minden állami alkotmányba bele kell írnunk, mert
ha az a személy, aki szükségállapotot hirdet, a szükségállapot előnyeit is magának követelheti, akkor
minden demokratikus, békés és liberális társadalmi forma aláásható.
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 15. cikke kimondja,
hogy a nemzet életét háború vagy más közveszélyhelyzet fenyegeti,
vegyük a koronavírus világjárványt közveszélyhelyzetnek.
Így bármelyik Magas Szerződő Fél, azaz az állam, hozhat olyan intézkedéseket,
amelyek eltérnek az ezen egyezményben előírt kötelezettségektől.
Korábban már megnéztük, a 2. cikkely szerint senkit sem lehet szándékosan megölni.
És ha most megnézzük a (2) bekezdést, akkor azt mondja, hogy az (1) bekezdés alapján, nevezetesen a szükségállapot alapján
a 2. cikk csak törvényes háborús cselekmények eredményeként lehet eltérni.
Ez azt jelenti, hogy még ha a koronavírus világjárvány miatt szükségállapot is lett
volna, a szabályokat, legalábbis azt a szabályt, hogy az állam nem ölhet embereket, soha nem lett volna szabad feloldani.
Még ha vészhelyzet is lett volna, vagyis az a kérdés, hogy vészhelyzet volt-e, hogy
az egészségügyi rendszer majdnem összeomlott-e vagy sem, teljesen lényegtelen.
Mert még ha ez így is lenne, nem szabadna eltérni attól a szabálytól,
hogy az állam nem ölhet embereket.
És nagyon-nagyon fontos, hogy ha ettől el akarunk térni, akkor van egy figyelmeztető funkció,
ez a 3. bekezdés, akkor az adott államnak, nevezetesen az Európa Tanács főtitkárának átfogó tájékoztatást
kell adnia az intézkedésekről, és úgymond be kell jelentenie, hogy szükségállapot van, és hogy
a szükségállapot miatt most különleges intézkedésekre kerül sor.
Ezt egyébként egyetlen ország sem tette meg, ezért is oldotta fel a svájci szakszervezeti
tüntetések betiltását az Emberi Jogok Európai Bírósága, mert az Európai Unió egyetlen országa sem tette meg,
egyetlen ország sem jelentett rendkívüli állapotot az Európa Tanács főtitkárának.
Más szóval, senki sem feltételezte, hogy egyáltalán közveszélyhelyzet van.
És ha nem jelezzük a szükségállapotot, akkor nem szabad
eltérnünk az Emberi Jogok Európai Egyezményének szabályaitól, amelyek
minden országban összehasonlíthatóak az alapvető jogokkal.
És még ha jelentették is, és szükségállapotot hirdettek is, soha nem szabad eltérni bizonyos szabályoktól, nevezetesen nagyon
konkrét alapszabályoktól, beleértve az ártatlan ember megölésének tilalmát.
Más szóval, ez a szükségállapot nem létezett, nem jelentették, és
ha létezett volna is, bizonyos intézkedéseket nem kellett volna meghozni.
Szükségem van a következő diára. És hogyan kezelték ezt a bíróságok a múltban?
Két határozatot hoztam önöknek.
Elhoztam önöknek a Szövetségi Alkotmánybíróságnak a légiközlekedés biztonságáról szóló törvénnyel kapcsolatos határozatát.
Németországban az Amerikából érkező képek miatt hozták létre a repülésbiztonsági
törvényt, amely kimondja, hogy mi történik, ha Németországban eltérítenek egy
utasszállító repülőgépet, a fedélzeten emberek vannak, és ez az utasszállító repülőgép most belerepül egy
toronyba, belerepül egy futballstadionba, egy teli futballstadionba vagy máshová, ahol sok ember van.
Aztán született egy törvény, amely kimondta, hogy bizonyos körülmények között egy ilyen utasszállító repülőgépet,
amelynek fedélzetén ártatlan utasok voltak, le lehet lőni.
Ez aztán a Szövetségi Alkotmánybíróság elé került, és a Szövetségi Alkotmánybíróság
akkor, 2007-ben nagyon világos szavakat mondott.
Azt mondta, hogy azáltal, hogy a gyilkosságukat eszközként használják mások megmentésére, az embereket reifikálják,
és egyúttal megfosztják őket jogaiktól.
Azzal, hogy az állam parancsára egyoldalúan rendelkeztek életükkel, a repülőgépek utasai, akik maguk is áldozatként védelemre szorulnak,
megtagadják azt az értéket, amely az emberi lényeket önmagukért illeti meg.
Az 1. cikk (1) bekezdésének alkalmazásával kapcsolatban pedig még egyértelműbben kimondta, hogy
Az emberi méltóság alaptörvényi garanciájával összhangban teljesen elképzelhetetlen, hogy törvényi felhatalmazás alapján szándékosan
megöljenek ártatlan embereket, akik ilyen kiszolgáltatott helyzetben vannak.
Ha a Szövetségi Alkotmánybíróság azt mondja, hogy az emberi méltóság garanciájának 1. cikkének (1) bekezdése teljesen
lehetetlenné teszi az emberek tárgyiasítását és az emberek feláldozását más emberi életek megmentése
érdekében, akkor kötelezővé tehetem a védőoltásokat, akkor kötelezővé tehetem az mRNS génterápia beengedését a
szervezetbe, hogy elkerüljem a munkahelyem, a gazdasági létem elvesztését, a bírságokat és így tovább.
Más szóval, semmilyen körülmények között nem fogadnám el az oltási kötelezettséget, mert akkor elfogadnám, hogy emberek haljanak meg.
Az államnak pedig nem szabad ezt megtennie.
És van egy másik döntés, amely még egyértelműbb.
Ez az Emberi Jogok Európai Bíróságának határozata.
Egy fiatal bankár fiát 2005-ben elrabolták Németországban.
A fiatal bankár fiát éppen most vitte el valahová az emberrabló.
Az emberrablót elfogták, és a rendőr, aki ezt az emberrablót, Magnus Gevgen a neve itt, a Gevgen-ítéletről van szó, hatalmában
volt, meg akarta menteni ennek a fiatal bankárnak a fiának az életét, és akkor kínzással fenyegette Magnus Gevgen-t.
Azt mondta, hogy most jön ide egy tisztviselő, már úton van ide, helikopterrel hozzák ide, és ez
a tisztviselő elviselhetetlen fájdalmat fog okozni neked, és jobb, ha elmondod, hol van ez a fiú.
A helyszínt felfedték, de ez csak a holttest helye volt, a fiú már halott volt.
És ez az emberrabló aztán jogi lépéseket tett a kínzással való fenyegetés ellen.
Ez egészen az Emberi Jogok Európai Bíróságáig ment, és én csak erre az egy vezérelvre, az 1. vezérelvre szeretnék utalni.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy az Emberi Jogok Európai Egyezménye 3. cikkének megsértése, azaz
a kínzás tilalma vagy az embertelen bánásmód tilalma nem igazolható az érintett
személy magatartásától függetlenül, még életmentés céljából
sem, még az egész államra vonatkozó szükségállapot esetén sem.
Miért mondta ezt az Emberi Jogok Európai Bírósága?
Mert az Emberi Jogok Európai Bírósága azt mondta, hogy nem szabad kinyitnunk ezt az ajtót.
Ha elkezdünk kínozni, és azt mondjuk, hogy azért tesszük, hogy életeket
mentsünk, vagy azért tesszük, hogy megvédjük az államot egy támadástól.
Amikor elkezdünk kínozni, akkor az ajtó kinyílik, akkor a gát átszakad, és ez
a gát egyre kisebb és kisebb lesz, a gátszakadás pedig egyre nagyobb és nagyobb.
Más szóval, egyre több módot találunk arra, hogy kínozzuk az embereket, és akkor egy bizonyos ponton azt mondhatjuk,
hogy van 25 idősebb ember Németországban, akik a Reichsbürger szcénához tartozónak érzik magukat,
akik puccsot akarnak szervezni, akik gyakorlatilag káoszba taszítanák az országot, és
ahhoz, hogy megtudjuk, ki áll még e 25 ember mögött, kínzást kell alkalmaznunk.
És akkor hirtelen elkezdhetnének történeteket kitalálni, hogy igazolják
a kínzást, az embertelen és megalázó bánásmódot.
És ha ez vonatkozik a kínzásra, akkor természetesen még inkább vonatkozik a gyilkosságra.
Ez azt jelenti, hogy ha az államnak nem szabad kínozni a veszély elhárítása érdekében, akkor természetesen nem szabad ártatlan embereket megölni.
Itt még egy bűnös személyt sem szabad megkínozni, de természetesen ártatlan embereket sem szabad megölni.
Szeretném a következő döntést, és most már kezd izgalmas lenni, miért mondom el mindezt nektek?
Összefoglalva tehát, amit eddig mondtam, az állam nem ölhet meg ártatlan embereket.
Ezt nem teheti meg, még azért sem, hogy életeket mentsen, még azért sem, hogy sok életet mentsen, mert minden élet ugyanannyit ér.
Az én életem annyit ér, hogy az állam nem áldozhat fel engem, nem áldozhat fel engem és az
életemet annak érdekében, hogy elérjen bármilyen jót, amit elképzel.
És most nézzük meg a Szövetségi Bíróság, a Szövetségi Alkotmánybíróság
döntését a németországi kötelező védőoltásokról.
Ez a 224. bekezdés, és 2022. április 27-én a Szövetségi
Alkotmánybíróság a Paul Ehrlich Intézet jelentésére hivatkozik.
A Paul-Ehrlich-Institut felelős a gyógyszerbiztonságért.
Bárki, aki hallja Sucharit Bhakdi vagy Beate Bahner vagy mások nevét, felismeri a Paul Ehrlich Intézet nevét.
És egy 2021. október 26-i jelentésében ez a Paul Ehrlich Intézet azt mondja, és a Szövetségi Alkotmánybíróság erre
hivatkozik, hogy összesen 1802 olyan gyanús haláleset volt, amely oltással kapcsolatban állt fenn.
Ez azt jelenti, hogy 1000 oltásra 0,02 gyanús halálesetet jelentenek, vagy 50 000 oltásra egy személyt.
Ez azt jelenti, hogy a Szövetségi Alkotmánybíróság 2022. április 27-én értesült
arról, hogy jelentések szerint emberek haltak meg az oltások következtében.
Olyan oltásról beszélünk, amelyet kötelező oltásként vezettek be bizonyos foglalkozási
csoportok, nevezetesen az egészségügyi szolgálatban dolgozók és a katonák számára.
Más szóval, az embereket arra kötelezték, hogy bejuttassák ezt az anyagot a szervezetükbe, ahol a Paul Ehrlich
Intézet gyanús jelentései szerint 1000 oltásból 2 haláleset gyanúja merül fel.
Más szóval, a szövetségi alkotmánybíróság tisztában volt azzal, hogy ez az oltás végzetes lehet.
Most nézzük meg a határozat következő bekezdését.
A Szövetségi Alkotmánybíróság megpróbálja az egészet rendbe tenni.
Még azt is mondja az elején, de perspektívába kell helyezni, hogy ezek csak gyanús jelentések.
A 2021. december 23-án kelt biztonsági jelentés szerint, amely a következő jelentés, e halálesetekről szóló jelentések
közül csak 78 esetben tartják lehetségesnek vagy valószínűnek az oltással való összefüggést.
Más szóval, a szövetségi alkotmánybíróság feltételezi, hogy a gyógyszerbiztonságért felelős németországi intézet maga
mondja ki, hogy a bejelentett halálesetek közül 78 valószínűleg vagy valószínűleg okozati összefüggésben áll az oltással.
És ez azt jelenti, hogy a németországi szövetségi alkotmánybíróság kimondta, hogy
Németországban 78 embernek szabad meghalnia azért, hogy másokat megmentsen.
Ez a 78 ember olyan emberek, akik lehetnek a szüleink, lehetnek a gyermekeink,
lehetnek a testvéreink, lehetnek a barátaink vagy mi magunk.
Melyik államnak van joga azt mondani, hogy 78 ember mégsem olyan sok?
Ezt 78 ember esetében teheti meg, és ők csak azok, akiket a gyanús esetek közül azonosítottak.
Ha azt mondta volna, hogy valaki valószínűleg meghalt az oltás miatt, a szövetségi alkotmánybíróságnak azt kellett volna mondania: "Sajnáljuk,
ez a döntés az intézményekben történő kötelező oltásról kívül esik a társadalmi szerződésen, amelyet önökkel kötöttünk.
Bíróságként nem dönthetünk erről, mert nem dönthetünk az Ön haláláról.
Nem szabad olyan ítéletet hoznunk, amely azt mondja, hogy igen, az
emberek egy bizonyos százalékát az állam szándékosan megölheti.
Mert legkésőbb a Szövetségi Alkotmánybíróság határozatával hivatalosan
is tudjuk, hogy emberek halnak meg az oltások miatt.
És egyetlen embernek sem szabadna meghalnia a kormányzati intézkedések következtében.
Most gondoljatok vissza az elején feltett kérdésre,
amit azt akartam, hogy kérdezzétek meg a kinti embereket.
Nem az, hogy kinek használ, hanem az, hogy kinek árt?
És kinek van joga eldönteni, hogy akár egyetlen ember is meghaljon, mert én elrendelem,
hogy elviseljen egy bizonyos intézkedést, amit én, mint állam, helyesnek érzek?
Ez kívül esik az általunk kötött társadalmi szerződésen.
És ezt egyébként most be is bizonyítom nektek, mert ennek következményei vannak.
Ennek következményei vannak, amikor az állami hatóságokat, az általunk
megválasztott vagy közvetve általunk megválasztott képviselőket, a szövetségi
alkotmánybíróság bíráit a Bundestag és a Bundesrat választja, ami azt jelenti, hogy
minden képviselőnk közvetlenül vagy közvetve az általunk, az állam polgáraiként
történő választás útján került a pozíciójába.
Az államhatalom e képviselői azonban csak társadalmi szerződésünk e belső körén belül mozoghatnak.
Ez a megítélés határa.
Minden állami intézmény és minden állami alkalmazott ennek a társadalmi szerződésnek
a keretein belül viselkedhet, amely az alapjogokon, törvényeken stb. keresztül valósul meg.
De ezt nem szabad kint tennie.
És ha ezt teszi, és most kérem a következő diát, ha ezt teszi, akkor erre is van törvény.
Ez a törvény pedig a Nemzetközi Büntető Törvénykönyv.
A 7. §-ban pedig az áll, hogy Crime against Humanity, ami az angol Crime Against Humanity-ből származik,
én mindig úgy fordítom, hogy Crime against Humanity, és néha kritizálnak ezért,
mert az emberek azt mondják, hogy azt mondja, hogy Humanity.
Nem, minden ilyen jellegű bűncselekmény nem emberiség elleni bűncselekmény,
nem kicsit embertelen, hanem maga az emberiség elleni bűncselekmény.
Ezért fordítom Hannah Arendt értelmében emberiség elleni bűnöknek.
És itt most azt mondja, hogy ha valaki állami intézményként vagy állami funkcionáriusként akár egyetlen embert
is megöl egy polgári lakosság elleni kiterjedt vagy szisztematikus támadás során, akkor azt büntetni fogják, itt
lentebb azt mondja, hogy életfogytiglani börtönbüntetéssel.
Más szóval, egy kiterjesztett vagy szisztematikus támadás, mindig szisztematikus, ha van törvény.
Ha van egy törvény, amely kimondja, hogy ha az orvosi területen dolgozol, akkor be kell oltatnod magad egy
mRNS vakcinával, amelyről tudjuk, hogy halálesetekhez, szívizomgyulladáshoz és más dolgokhoz vezethet.
Ha az állam ezt teszi, akkor az szisztematikus.
És ez egy szisztematikus támadás a polgári lakosság ellen, amit mindig úgy értelmezünk,
hogy a teljes polgári lakosság vagy a polgári lakosság egy része ellen.
Arról nem kell beszélnünk, hogy az egészségügyi szolgálat alkalmazottai
vagy az orvosi szakma a polgári lakosság része.
Egyébként a katonák békeidőben is a polgári lakosság részét képezik.
És aki aztán egy ilyen kiterjesztett, kiterjesztett eszközzel, nagyszámú esetben, amiről itt szó van, vagy egy szisztematikus támadással,
szisztematikusan ez egy parancs, egy törvény, egy rendelet vagy hasonló, összefüggésben megöl egy embert, az büntetendő.
Aki e kiterjedt vagy módszeres támadás során más személynek súlyos testi vagy lelki sérülést okoz, különösen a Büntető Törvénykönyv
226. §-ában, itt a Büntető Törvénykönyv 226. §-ában foglaltak szerint, ha a testi sértés az egyik vagy mindkét szem látásának elvesztését,
a hallás elvesztését, a beszédképesség elvesztését, a szaporodási képesség elvesztését, valamely
fontos testrész elvesztését vagy tartós használatra való képesség elvesztését eredményezi, hallás,
a beszédképesség, a reprodukciós képesség, a test valamely fontos végtagjának elvesztése vagy tartós használatának elvesztése vagy jelentős maradandó károsodása,
szívizomgyulladás vagy látásvesztés, bénulás vagy szellemi betegség vagy fogyatékosság, akkor ezek az itt meghatározott büntetések.
Ez azt jelenti, hogy az embereket arra kötelezték, hogy tűrjék
el, hogy egy vakcinát, egy mRNS-gént tartalmazó anyagot fecskendezzenek
a saját testükbe, annak tudatában - és ez is ismert volt -, hogy
ez súlyos fizikai vagy mentális károsodást okozhat egy másik személynek,
és nem az 50 000-ből 1 feltételezett esetről beszélünk, hanem az
5 000-ből 1 vagy annál kevesebb feltételezett esetről.
Más szóval, ez kívül esik a társadalmi szerződésünkön, és
ha az állami szervek a társadalmi szerződésen kívül mozognak, akkor bűnösök
az emberiség elleni bűncselekményekben, mert olyasmit tesznek,
amit nem szabad, mert olyasmit tesznek, amit soha nem bíztunk
rájuk a velük kötött szerződés keretében.
Olyan hatalmat gyakorolnak, amelyet mi adtunk nekik, más szóval gyakorlatilag lemondunk
a fegyverekről, az önvédelemről, az önbíráskodásról és így tovább az állam javára,
hogy az állam megvédhessen minket, és ha visszaél ezzel a hatalommal, amelyet mi adtunk
neki, és nem csak visszaél vele, hanem az általunk adott hatalmon kívül cselekszik, akkor
az emberiség elleni bűncselekmény. Ezért léteznek ezek a szabványok.
És ugyanez vonatkozik egyébként arra is, ha egy azonosítható csoportot
vagy közösséget üldöznek. Ez is megtörtént.
Azoknak, akik az orvosi területen
dolgoznak, azt mondták, hogy nem gyakorolhatják
tovább a szakmájukat, ha ezt nem teszik meg.
Tehát még ha most ki is állna, és azt mondaná, hogy nos, az egész önkéntes volt, egyáltalán nem volt kényszerítés, ami természetesen nem igaz,
akkor sem tudna ezzel érvelni, de még ha ezt mondaná is, akkor is teljesülne a Nemzetközi Büntető Törvénykönyv 7. szakaszának 10. bekezdése.
És nem tudom, hányan vagytok most már oldalról gondolkodók.
Az embereket kitiltották a tüntetésekről, csak azért, mert oldalról gondolkodtak.
Ez is üldöztetés a 10. szám értelmében, ami itt is megvan, mert egy csoportot hirtelen
kiszorítottak a társadalmi tevékenységekből, egyszerűen azért, mert kritikus volt.
Vagy például azok, akik nem voltak beoltva, és nem mehettek többé koncertre.
Vagy azok, akik nem voltak beoltva, és már nem engedték be őket semmilyen üzletbe.
Például nem engedtek ki a Karstadtban a WC-re egy tüntetés alatt vagy
egy frankfurti tüntetés után, mert nem volt oltási kártyám.
És volt egy hesseni rendelet, amely ezt előírta.
És ez itt mind a 10-es szám.
És természetesen ezzel foglalkoznunk kell, mert ha nem foglalkozunk vele, akkor gyakorlatilag lehetővé tesszük,
hogy az egyes országok - ez vonatkozik Svájcra, Ausztriára,
Olaszországra, Franciaországra, minden országra - hatalmon
levő személyei következmények nélkül a közösen meghatározott szabályokon kívül működjenek.
És ezt nem tudjuk és nem is szabad eltűrnünk, mert akkor mi is törvénytelenül cselekszünk.
És most néhányan talán azt gondolják,
hogy igen, de ezek politikusok, ezek kormányzati
alkalmazottak, ezek bírák, mindannyiukat védi a törvény.
Mentelmi joguk van, a bíráknak van a bírákról
szóló törvényük, ami azt jelenti, hogy egy bírót nem lehet
elítélni az ítélete miatt, és így tovább, és így tovább. Ez törvénysértés stb. Nem, ez nem igaz.
Ez a nemzetközi Római Statútum, ez az a statútum, amelyet akkor
alkalmaznak, amikor Hágába mennek a Nemzetközi Büntetőbírósághoz.
Először is, Németországban büntetőfeljelentést kell
tennünk a Szövetségi Ügyészségen, és ha ezt a büntetőfeljelentést
nem fogadják el, vagy nem dolgozzák fel, akkor nyitva áll az út Hága felé.
De ugyanazok a szabályok, amelyek a Római Statútumra vonatkoznak, a Nemzetközi Büntető Törvénykönyvre is vonatkoznak. És most ezt hallgassátok meg.
Ez a jogszabály minden személyre egyformán vonatkozik, hivatali minőségükre való tekintet nélkül.
Különösen az állam- vagy kormányfői, kormány- vagy parlamenti képviselői,
választott képviselői vagy kormánytisztviselői tisztségviselői minőség
nem mentesíti a személyt az e statútum szerinti büntetőjogi felelősség
alól, és önmagában nem képez enyhítési okot.
A nemzeti vagy nemzetközi jog alapján valamely személy
hivatalos minőségéhez kapcsolódó mentességek vagy
különleges eljárási szabályok nem akadályozzák
a Bíróságot joghatóságának gyakorlásában.
Nincs mentesség. Miért nincs védettség?
Aki az alapszabály keretein kívül mozog,
természetesen nem hivatkozhat a mentelmi jogra, amely csak az alapszabály része.
Egy politikus, aki a szabályokon belül mozog, természetesen mindig
mondhatja, hogy engem mint politikust nem támadnak meg,
(hacsak nem az AfD-ben van), akkor hivatkozhatok mentelmi
jogra, és nem lehet elítélni a politikai tetteimért.
De a lényeg az, hogy a politikusok, akik cselekedtek,
a bírák, akik cselekedtek, a parlamenti képviselők,
akik cselekedtek, nem a szerződésünk szabályain belül voltak,
hanem a szerződésünk szabályain kívül.
És ezért nincs védettségetek.
Éppen ezért büntetőjogi felelősségre vonható, még akkor
is, ha ezt bármilyen minőségben tette egy államon belül.
És ez nagyon fontos. És pontosan ez az az út, amelyen együtt kell járnunk.
És mi olyan különleges a Római
Nemzetközi Statútumban?
A dolog különlegessége, hogy nem fogjuk terhelni az államunkat.
Nem terheljük Svájcot, Ausztriát, Olaszországot vagy Németországot a következményekkel.
Mert nem az államok állnak bíróság elé, nem a kormányok állnak
bíróság elé, nem a parlamentek állnak bíróság elé, nem a
bíróságok állnak bíróság elé, hanem az egyes emberek állnak
bíróság elé, mert akik cselekedtek, azok egyes emberek.
A törvényeket az
egyének hozták.
A szabályozást az egyes emberek hozták meg. Egyéni emberek azok, akik ítéletet hoztak.
Mindegyikük bíróság elé fog állni. Vagy jelenleg, természetesen, azt kell mondania, hogy bíróság elé kell állnia.
Mindannyian bíróság elé fognak állni, és az a lehetőségünk - és ezeket a szabályokat is szorgalmaznunk
kell -, hogy a szabadságvesztés mellett pénzbüntetést is kiszabhatnak, és mindenekelőtt az ilyen bűncselekményekből
származó bevételeket, vagyontárgyakat és eszközöket elkobozhatják azoktól, akik ezeket elkövették.
És egy vagyonkezelői alapba helyezhető, amelyet a bűncselekmények áldozatai
és a bűncselekmények áldozatainak hozzátartozói javára fizetnek ki.
Ez azt jelenti, hogy az áldozatokat nem az adónkból, hanem az elkövetők által
elért nyereségből kárpótoljuk, amelyet elvehetünk tőlük és családjaiktól.
Ez a lényeg.
Az elkövetőknek vissza kell fizetniük mindent, amit szereztek, plusz a bírságokat, hogy kártalanítsák az áldozatokat.
Egyébként itt óvatosnak kell lennünk, mert ha fellépünk az oltóanyaggyártók
ellen, ahogyan most tesszük, amit néhány kolléga is tesz, ami természetesen
teljesen rendben van, de ha fellépünk az oltóanyaggyártók ellen,
akkor az állami felelősségre vonás lesz a vége.
És ez azt jelenti, hogy végül mindannyian fizetünk a mások által okozott károkért.
És ezért olyan fontos ez, ezért olyan fontos, hogy nem adjuk fel.
Az emberiség elleni bűncselekmények soha nem évülnek el.
Tehát nem számít, hogy ezek a bűncselekmények két, öt vagy tíz év múlva kerülnek-e bíróság elé.
De bíróság elé fogják állítani őket, mert a széljárás
változik, a politikai helyzet változik, és egy bizonyos ponton majd
visszatekintünk erre a világjárványos időszakra, és akkor,
mivel az emberiség fejlődik, mivel a társadalom fejlődik, azt fogjuk
mondani, hogy ami akkor történt, soha többé nem történhet meg, soha többé.
És ez a soha többé nem fog végül oda vezetni, és szerintem inkább előbb, mint utóbb, hogy vádat emelnek az elkövetők ellen.
De most is feljelentést kell tennünk, most is bíróság elé kell állítanunk az elkövetőket,
és ezt meg is fogjuk tenni, mert ez a közvélemény újraértékeléséről is szól.
Pontosan arról van szó, hogy önök, akik itt hallgattak, elmondják a kinti embereknek, hogy nem az a kérdés, hogy amit
a Robert Koch Intézet, a PEI, Drosten úr, Wieler úr és mindenki más mondott nekünk, az igaz-e vagy sem.
A kérdés viszonylag lényegtelen. Nem teljesen lényegtelen, de viszonylag lényegtelen.
A kérdés az, vagy a kérdés, amit mindig fel kell tennünk magunknak, még ha igaz is, vagy Svájcban az Egészségügyi Minisztérium,
Ausztriában az Egészségügyi Minisztérium, még ha igaz is, amit mondott
nekünk, meg kellett volna tennie az intézkedéseket, és ez a célom az
előadásommal, soha, soha, soha, soha, soha, soha nem kellett volna ezeket
az intézkedéseket megtenni, soha nem szabadna kényszeríteni, kötelezni valakit
arra, hogy beoltassák egy olyan anyaggal, amiről biztosan tudják, hogy a végén emberek fognak meghalni, soha nem szabadna egy államnak
ezt tennie, és itt térünk vissza a válsághoz az elején, amit mondtam, ez egyébként mindenhol érvényes.
Ha minden állami szereplő tudná, hogy a hatalom, amit kaptam, nem engedi
meg, hogy ártatlan embereket öljek, akkor nem lennének válságok a világban,
és ezek a szabályok léteznek, de folyamatosan megszegik őket.
Mindig vannak olyanok, akik azt mondják, hogy ezt nem szabad csinálni, és most még a közösségi médiából is törlik vagy
kizárják őket, és így tovább, de valójában vannak olyan szabályaink, amelyek
elég világosan kimondják, hogy ezt nem szabad csinálni, ezt nem szabad csinálni,
és nem számít, az üzenet, ez az üzenet minden Hamász-vezetőnek, a Hezbollahnak, Iránnak, Izraelnek, Ukrajnának, Oroszországnak és így tovább.
Ha a kormányok, a hatalmon lévők betartanák a szabályainkat, amelyek világosan kimondják, hogy ártatlan embereket nem lehet szándékosan
megölni, akkor ezek a válságok nem léteznének, és ezért olyan fontos, hogy megalapítottuk ezt az újraértékelési, tisztázási,
jogi üldözési és megelőzési központot, tudom, hogy ez egy kicsit nehézkesen hangzik, ezt a ZARF-ot, amelyet a pólómon is láthatnak,
hogy ezt az üzenetet eljuttassuk a külvilághoz, és 2023. december 10-én konferenciát fogunk tartani, ami a létesítményi vakcinázásról
szóló határozat második évfordulója. 2023. december 10-én, amely a létesítményalapú oltási
kötelezettségről szóló határozat második évfordulója, és mellesleg december 10-e az emberi jogok napja, ezen
a napon büntetőfeljelentést teszünk Karlsruhe-ban a szövetségi ügyészségen emberiesség elleni bűncselekmények
miatt az állítólagos 584 fő elkövető ellen Németországban.
Nagy tüntetés lesz, és örülnék, ha sokan részt vennének benne, mert világossá akarjuk tenni.
Világossá akarjuk tenni a külvilág számára, hogy senki sem mozoghat ezen a jogkörön kívül.
Ezen a jogi szférán belül mindent meg tudunk vitatni, de ezen a jogi szférán kívül senki sem maradhat,
és senki sem hozhat intézkedéseket, és pontosan ezt tapasztaltuk, és ez soha többé nem fordulhat elő,
és ezért lesz ez a büntetőfeljelentés, csak azért is, hogy további PR-tevékenységet folytassunk.
És ez a büntetőfeljelentés szükséges,
ezt Németországban kell benyújtanunk,
hogy a következő lépést Hágába tehessük.
Amikor Hágába megyünk, valószínűleg még a külföldi államok is támogatni fognak minket, mert ha megnézik a Nemzetközi
Büntetőbíróság oldalait, láthatják, hogy eddig csak az afrikai kontinensről származó sötét bőrű embereket ítéltek el.
Sokan most azt mondják, hogy nem, nem, de volt a Jugoszlávia Törvényszék, pontosan, a Jugoszlávia Törvényszéket leválasztották,
ez egy külön bíróság volt, nem volt a Nemzetközi Büntetőbíróság része, ez volt a Jugoszlávia Törvényszék.
A Nemzetközi Büntetőbíróság eddig csak afrikai államokból
származó afrikai embereket állított bíróság elé.
Más szóval, ez a nemzetközi büntetőbíróság az uralom politikai eszköze, Amerika nem része, de Amerika természetesen
továbbra is részt vesz benne, de lényegében a nyugati államok, Amerika és az európai államok uralma az
afrikai államok feletti uralom gyakorlása érdekében.
Az afrikai államoknak pedig nagy érdeke
lehet, hogy az európai politikusokat először állítsák bíróság elé.
Ez azt jelenti, hogy ha az afrikai államok támogatják ezt a panaszt, vagy támogatják
ezt a büntetőfeljelentést, amit mi teszünk, akkor azt üldözni kell.
És véleményem szerint fontos, hogy világossá tegyük, hogy a nemzetközi
jognak, amelyben megállapodtunk, mindenhol és egyformán kell érvényesülnie.
Elfogadhatatlan, hogy mi itt Európában mindig szép beszédeket mondunk, és különösen, hogy mindig másokra mutogatunk,
és azt mondjuk, hogy ők mit csinálnak rosszul, mi pedig
azt csinálunk a népességünkkel, amit akarunk.
A mi feladatunk, hogy ezt nyilvánosságra hozzuk, hogy ezt világossá tegyük,
és a mi feladatunk, hogy biztosítsuk, hogy azok, akik az elmúlt három évben
megtették azt, ami velünk történt, nevezetesen ezeket az intézkedéseket, ezeket a Corona-intézkedéseket, a kötelező védőoltásokat és így tovább,
tudják, hogy életük végéig jogi felelősségre vonással fognak szembenézni, és hogy nem fogunk leállni a büntetőjogi
felelősségre vonással és annak biztosításával, hogy ezzel az üggyel életük végéig foglalkozzanak.
Mert - és ez előadásom témája - csak
akkor lehet társadalmi megbékélés, ha azokat,
akik úgy gondolják, hogy a társadalmi szabályokon kívül cselekedhetnek, felelősségre
vonják, ebben az esetben büntetőjogi felelősségre vonják, ha jóváteszik az általuk
okozott károkat, és világossá tesszük, hogy mindennek, ami a társadalmunkban megengedett,
annak a közösen meghatározott kereteken belül kell történnie,
és nem kívül, és aki ezen a kereten kívül cselekszik,
az a nemzetközi büntetőjog értelmében bűnöző, és bíróság elé kell állítani.
Köszönöm szépen, hogy meghallgattak, és minden jót kívánok Önöknek, és remélem, hogy magukkal vittek
néhány javaslatot, hogy kimenjenek, hogy megvitassák a külvilággal, és hogy világossá tegyék, hogy miért vonultunk
mindannyian az utcára a corona-intézkedések ellen ebben a formában annak idején, miért tüntetünk még mindig ellenük,
és hogy az intézkedések kritikája messze túlmutat azon, ami a corona-intézkedések voltak.
Az egész a társadalomban való együttélésünkről és a társadalomban való békéről szól. Köszönöm szépen.
Köszönöm.
Nagyon-nagyon köszönöm, Ralf Ludwig. Nagyon, nagyon szépen köszönöm.
Ez nagyon, nagyon lenyűgöző volt, nagyon céltudatos.
Szerintem ez annyira fontos, már az eleje is annyira kirívó volt, ez a mellékszínpadra való átvonulás, ezek az
elterelő manőverek, hogy rossz dolgokért kampányolsz, ez a fontos információk ilyen koncentrációja volt.
Ezért most keressük a módját annak, hogy a mérlegre tegyük a súlyunkat.
Nagyon hálásak lennénk, ha kapcsolatban tudnánk maradni egymással, hogy naprakészek legyünk,
hogy hogyan tudnánk részt venni, akár aláírásokban, akár tüntetésekben, nem tudom.
Kérjük, továbbra is maradjon velünk a labdán, hogy megfelelően elkísérhessük Önt, és valóban minden súlyt a mérlegre tegyen.
Ez most nagyon, nagyon értékes volt. Köszönöm szépen az útmutatást.
Nagyon, nagyon szépen köszönöm.
Sok napsütést kívánok a magánéletedben, Mallorcán is.
A szellem, a lélek és a test megmarad, folytassátok a jó munkát, büszkék vagyunk rátok. Köszönök mindent, köszönöm, hogy ott voltál, köszönöm.
Köszönöm szépen.