Dabar pereiname prie ketvirtojo indėlio.
Dabar į ringą žengia antrasis advokatas,
kuris jau savo antraštėje
atskleidė, kad nevengs jokio Galijoto.
Man patinka šis pavadinimas.
Ar žinote jo vardą?
"Nėra susitaikymo be pakartotinio įvertinimo".
Ar tai muzika mūsų ausims?
Nėra susitaikymo be pakartotinio įvertinimo.
Taip.
Nors šis teisininkas yra iš Vokietijos, šiandien
jis prisijungs prie mūsų iš Maljorkos per mūsų
mobiliąją studiją.
Žinoma, jo dėmesys bus sutelktas ne į Šveicarijos teisę,
kurią jau turėjome.
Žinoma, jis dirbs su Vokietijos ir, manau, Europos teise.
Mums įdomu sužinoti, ar galime rasti kitų sprendimų.
Ar galiu paklausti, ar ryšys išvis užmegztas?
Taip, ryšys yra.
Gerai.
Tuomet norėčiau padėkoti jums, teisininkui
Ralfui Ludwigui, kad nepalikote mūsų, neprofesionalų,
ir paaiškinote mums, kokiu teisiniu keliu ir kokiomis teisinėmis priemonėmis
galima pasinaudoti, kai visa tauta yra apleista savo gynėjų.
Prieš pradėdami rašyti ekspertų komentarus,
apžvelkime jūsų įdomią trumpą
biografiją.
Sėkmės.
Ralfas Liudvigas
Ralfas Liudvigas gimė 1972 m. Osterodėje prie Harco
Žemutinėje Saksonijoje ir yra teisininkas.
Jis specializuojasi socialinės, administracinės ir konstitucinės teisės srityje.
Po "Corona" krizės jis taip pat dirbo baudžiamosios
ir reguliavimo teisės srityje.
Jo, kaip advokato, darbo principą galite rasti jo
advokatų kontoros interneto svetainėje.
"Kas priima blogį neprieštaraudamas, tas iš tikrųjų su juo bendradarbiauja. "
Prasidėjus koronaviruso pandemijai Ralfas Liudvigas pasiekė,
kad Federalinis Konstitucinis Teismas priimtų sprendimą,
jog demonstracijos neturėtų būti visuotinai uždraustos net ir krizės metu.
2020 m. rugpjūčio 29 d. prie Pergalės kolonos
Berlyne jis prastūmė didelę šoninio mąstymo
demonstraciją administraciniuose teismuose.
Jis buvo Michaelio Ballwego gynybos komandos narys, kai šis sėdėjo kalėjime.
2021 m. birželį jis įkūrė Nusikaltimų
žmoniškumui dėl "Corona" priemonių tyrimo,
išaiškinimo, teisinio persekiojimo ir prevencijos centrą (ZAAVV).
Ralfas Liudvigas šiandien kalba apie karūną - be pakartotinio įvertinimo nėra susitaikymo.
Oho!
Pirmiausia dėkoju už kvietimą.
Džiaugiuosi, kad tiek daug žmonių yra čia ir tiek daug žmonių žiūri.
Ar girdite mane?
Taip.
Džiaugiuosi, kad dalyvauja tiek daug žmonių ir kad tiek daug
žmonių vis dar domisi su koronaviruso pandemija susijusiomis problemomis.
Daugelis žmonių ne tik Vokietijoje, bet ir visame
pasaulyje mano, kad šis reiškinys baigėsi.
Tačiau manau, kad kiekvienas, kuris šiandien
stebėjo šią konferenciją ir žvelgė į ją realiame
gyvenime, supras, kad šis reiškinys dar nesibaigė.
Kaip tik vakar laikraštyje "Badische Zeitung"
(Vokietija) perskaičiau straipsnį, kad vienas
teisėjas vėl pasinaudojo savo įgaliojimais
ir privertė žiūrovus dėvėti FFP2 kaukes.
FFP2 kaukes, kurias jis tada net pats parūpino,
kai jų galiojimo laikas jau buvo pasibaigęs, tačiau
jis primygtinai reikalavo, kad tai įvyktų.
Kitaip tariant, tai, ką patyrėme per pastaruosius trejus metus, dar nesibaigė.
Būtent tai ir sakoma šio pristatymo pavadinime: viskas
baigsis, kai susitaikysime su visu šiuo laiku.
Perdirbimas turi įtakos ne tik "Corona".
Pasaulyje yra daug krizių, tai matome
dabar, mus purto daug krizių.
Žinoma, mes taip pat jaučiame šiuos konfliktus,
šiuos pasaulinius konfliktus, kuriuos patiriame.
Jaučiame jas, nes patys kenčiame nuo sankcijų pasekmių,
net nuo tų, kurias patys nustatome.
Jaučiame, kad kitų šalių žmonės ar valstybių
vadovai reikalauja iš mūsų pinigų ir ginklų.
Suprantame, kad migrantų srautas į Europą, taip
pat ir į Vokietiją, yra akivaizdžiai nesibaigiantis.
Šių konfliktų kontekste staiga
keičiami mūsų šalies įstatymai.
Tai reiškia, kad mums, pavyzdžiui, Vokietijoje, nebeleidžiama laisvai kalbėti.
Mums nebeleidžiama kalbėti apie konfliktą Ukrainoje,
nors galėtume to norėti, nes tuomet mums grėstų
baudžiamoji atsakomybė už neapykantos kurstymą.
Negalime kalbėti apie Artimųjų Rytų konfliktą taip, kaip galbūt norėtume, nes tuomet mums taip
pat grėstų baudžiamoji atsakomybė už neapykantos kurstymą.
Kitaip tariant, nuomonė laikoma nusikalstama.
Tai taip pat supratome iš vainiko laikotarpio.
Tai, ko gero, yra ir svarbiausias suvokimas, kad valstybė pradėjo
kriminalizuoti nuomonę, kriminalizuoti kitas nuomones.
Gydytojai, davę profesinę priesaiką ir turintys kitokią nuomonę,
staiga tampa nusikaltėliais.
Tai reiškia, kad gydytojas, gydantis pacientus kitaip,
nei nurodo valstybė, staiga tampa nusikaltėliu.
Gydytojas nebegali nuspręsti, ar išduoti kaukės testą, ar ne.
Gydytojas nebegali nuspręsti,
ar skiepyti žmogų, ar ne.
Visa tai staiga tampa nusikalstama.
Tai yra tiesioginis poveikis, kurį patiriame.
Ir nereikia manyti, kad taip yra tik
sveikatos apsaugos srityje, bet visos
kitos krizės, su kuriomis susiduriame arba apie kurias mums pranešama,
panaudos būtent šias priemones mūsų teisėms apriboti.
Negaliu pasiūlyti konkretaus individualių problemų sprendimo.
Aš taip pat to nenoriu.
Tačiau galiu pasiūlyti idėją.
Ir tai yra idėja, kad mes tiesiog pradedame
laikytis įstatymo, kurį turime.
Kai kurie žmonės dabar klausia savęs, ką jis sako?
Jis yra teisininkas, matė, kas nutiko pastaraisiais metais.
Bet būtent tai ir yra esmė.
Buvo paskelbta, kad daugiausia kalbėsiu apie Vokietijos teisę.
Taip pat paliesiu Vokietijos teisę, tačiau daugiau dėmesio skirsiu tarptautinei teisei.
Nes mūsų turima tarptautinė teisė yra gera.
Jei jį taikytume, tokie dalykai kaip koronaviruso
krizė, Artimųjų Rytų konfliktas ar karas Ukrainoje būtų
neįmanomi.
Mes tiesiog turėtume taikyti įstatymus, kuriuos
turime ir dėl kurių sutarėme kaip visuomenė.
Apie tai ir kalbėsiu šiandien.
Yra šios taisyklės, ir šios taisyklės nėra iš manęs.
Taisyklės grindžiamos Apšvietos epochos nuostatomis ir kyla iš istorinės patirties.
Kadaise Apšvieta buvo nukreipta prieš prietarus,
prietarus ir savivalę.
Galbūt reikėtų pridurti, kad jis nukreiptas ne tik prieš prietarus,
bet ir prieš tikėjimą.
Prieš tikėjimą mokslu, o ne prieš mokslą kaip mokslą.
Tai turėtume pasakyti ir šiandien.
Taigi šiandien mes taip pat turime daugybę įsitikinimų.
Žinoma, kiekvienas gali tikėti ir kiekvienas gali tikėti kuo tik nori.
Bet jei jis viešpatauja kitam, tikėjimas
neturi lemti šio viešpatavimo.
O Apšvietos tikslas visada buvo individo,
kaip atsakingo piliečio, apsisprendimas.
Manau, kad šis sakinys, kurį šiandien pasirinkau,
yra nuostabus, nes jis
labai gerai apibendrina koronos pandemiją arba
koronos krizę, kurią patyrėme.
Ji susijusi su asmens, kaip atsakingo piliečio, apsisprendimu.
Per pastaruosius trejus metus to nepatyrėme.
Mums nebuvo suteiktas nei apsisprendimo
teisė, nei nurodyta, kaip elgtis.
Mums net buvo pasakyta, su kuo ir kur galime švęsti Kalėdas,
su kuo galime eiti į laidotuves, kaip galime
dalyvauti gimdyme ir t. t. Kitaip tariant, apsisprendimo
teisė buvo visiškai apribota.
Mes nebuvome individas, mūsų nepripažino kaip individo,
bet buvome pavojaus laivas.
Mums buvo sakoma, kad esame pavojingi, asimptomiškai pavojingi.
O kadangi esame tokie pavojingi asimptomiškai, nebesame
individualūs ir turime laikytis taisyklių.
Vokietijoje Roberto Kocho instituto prezidentas
Lotharas Wieleris tuo metu teigė, kad šiomis
taisyklėmis niekada negalima abejoti.
Kitaip tariant, iš mūsų buvo atimtas individualumas, todėl
mums nereikia kalbėti apie savo, kaip piliečių, brandą.
Kaip piliečiai, mes neturėjome apsisprendimo
teisės, ir taip buvo ne tik Vokietijoje,
bet ir Austrijoje.
Manau, kad Šveicarijoje buvo balsuojama dėl koronos taisyklių,
kurios vėliau buvo atmestos, bet ne taip stipriai, arba veikiau
už koronos taisykles.
Tačiau piliečių branda, bent jau Vokietijoje ir Austrijoje, taip ir nepasireiškė.
Ir mes pasimokėme iš istorinės patirties.
Turime istorinės patirties, ypač XX amžiuje,
t. y. praėjusiame amžiuje, kad valstybė yra
ne tik dėl savo piliečių, bet kad valstybė
taip pat yra nukreipta prieš dalį gyventojų
ar net prieš visus gyventojus.
Turime šios istorinės patirties ir būtent jos pagrindu sukūrėme
reglamentus, kuriuos šiandien
norėčiau jums pristatyti.
Ir jei pažvelgsime į šiuos reglamentus, kuriuos turime savo bagaže, kuriuos
turime kuprinėje, į apšvietimą, istorinę patirtį, tai staiga
ši karūnos krizė mus ištiks 2020 metais.
Susiduriame su tuo, ko, kaip jau buvo minėta, niekada gyvenime
nesame patyrę - aš gimiau 72-aisiais.
Valstybė staiga ėmė kištis į mūsų privatų gyvenimą taip, kaip dar niekada anksčiau nesame patyrę.
Buvo uždarytos patalpos, buvo masiškai ribojamos pagrindinės teisės, pavyzdžiui,
žmonėms neleista rengti demonstracijų, staiga imta reguliuoti,
kiek žmonių gali dalyvauti gimtadienio vakarėlyje, kiek žmonių
gali lankyti ligoninėje esantį žmogų, senelių namuose esantį žmogų, kiek žmonių
gali dalyvauti laidotuvėse.
Patyriau tiek daug kančių. Žaidimų aikštelės buvo aptvertos.
Kaukės tapo privalomos, iš pradžių vadinamosios bendruomenės kaukės,
paskui staiga - medicininės kaukės, o kažkuriuo metu - FFP2 kaukės.
Jei kas nors būtų galėjęs užsidirbti pinigų verčiant mus dėvėti
dujokaukes, galbūt kada nors būtume turėję dėvėti dujokaukes.
Tačiau visos šios priemonės buvo visiškai neįsivaizduojamos man,
1972 m. gimusiam, augusiam Vokietijos Federacinėje
Respublikoje ir patyrusiam buvusios VDR susijungimą
su Federacine Respublika.
Man asmeniškai buvo nesuvokiama, kad valstybės valdovai pradės
taip vykdyti valdžią mūsų atžvilgiu.
Ir tai, ko šiandien nenoriu su jumis aptarti, arba tai, ko šiandien neturiu savo pranešimo temoje,
yra klausimas, ar medicininės priemonės buvo teisingos, ar ne.
Ar tai, ką valstybė nurodė kaip priemones, buvo teisinga
medicininiu, moksliniu požiūriu, ar ne.
Manau, kad dauguma jūsų turi savo nuomonę šiuo klausimu.
Tačiau šis klausimas visai neaktualus; turime užduoti sau
visai kitą hipotetinį klausimą.
Ir tai galbūt yra klaida, kurią mes, teisininkai,
padarėme per pastaruosius trejus metus, kad iš esmės
leidome sau įsitraukti į argumentacijos modelį, kuris
visiškai nesusijęs su šiuo klausimu.
Mes leidome sau įsitraukti į argumentų, ar kaukės padeda,
ar padeda socialinis atstumas, ar padeda
uždarymas, ar mRNA genų terapija gali teigiamai paveikti viruso perdavimą, modelį.
Ar ji gali užkirsti kelią ligos protrūkiui arba bent jau sušvelninti jo pasekmes.
Įsitraukėme į visas šias diskusijas.
Pradėjome diskusiją apie tai, ar mūsų sveikatos priežiūros sistema iš tikrųjų yra perkrauta,
ar ne, ar yra perkrautumo grėsmė ir ar reikia diskutuoti
apie rūšiavimą, kai kyla perkrautumo grėsmė.
Kitaip tariant, įsitraukėme į diskusiją, kurioje visada buvo klausiama,
ar šios priemonės yra naudingos, ar ne.
Ir mano šiandienos, ir apskritai mano tezė yra
ta, kad šis klausimas yra nesvarbus.
Šis klausimas nesvarbus apsišvietusioje visuomenėje, Vakarų civilizacijoje, kuri
nešasi Apšvietos vertybes ir teigia, kad esame humanistinė visuomenė.
Nes mūsų visuomenėje kyla klausimas, ar priemonės, kurių imasi valstybė, yra žalingos.
Tai vienintelis mus dominantis klausimas.
Mus domina klausimas, ar tai, ką mums daro
valdantieji šioje šalyje ar mūsų šalyse, mums
kenkia, ar nekenkia?
Turime užduoti sau šį klausimą.
Ir norėčiau paprašyti visų, kurie dabar čia stebi,
neįsitraukti į būsimas diskusijas su klausimu, kas daroma, bet visada užduoti
klausimą, ar tai kenkia?
Todėl labai trumpai nukrypsiu į Izraelį, nes ten iš tikrųjų
vyksta karas, karas tęsiasi jau seniai, bet dabar prasidėjo dar
vienas aštrus karo etapas.
Ir kiekvienas Izraelio politikas turi užduoti sau klausimą,
kuris taip pat yra svarstomas, ne apie tai, ar
karinės priemonės, kurių dabar imamės, yra naudingos
mūsų tikslams, ar jos gali būti naudingos taikai, bet apie
tai, ar kiekviena priemonė, kurios imamės, kenkia žmonėms, kenkia neįsitraukusiems žmonėms
ir ar neįsitraukę žmonės miršta arba patiria didžiulę
žalą sveikatai, jei darome tai, ką darome.
Toks klausimas kyla Vakarų visuomenėje.
Tai sunkus klausimas, atsižvelgiant į mūsų dažnai turimas įžvalgas.
Kai matome, kas nutinka kai kuriais atvejais, kyla
sunkus klausimas, bet valstybė neturi emocijų.
Valstybė turi taisykles, o mes, žmonės, turime emocijas.
Mes, žmonės, kartais susiduriame su dilema,
tačiau valstybė į dilemą nepatenka.
Valstybė ir valstybinės institucijos turi taisykles,
kurios yra blaivios ir pagrįstos protu.
Visada reikia vadovautis sveiku protu.
Štai apie ką kalbama, apie mūsų sugyvenimo taisykles.
Jei į tai žvelgtume iš teisės teorijos ar valstybės teorijos pozicijų,
visi esame pasirašę socialinę sutartį vieni su kitais.
Dabar galite sakyti, kad daugelis žmonių mano kanaluose taip pat sako, kad niekada
nieko nepasirašiau, niekada nesudariau partnerystės sutarties,
bet tai netiesa.
Jei nueinate į prekybos centrą, pasiimate maisto produktų, nueinate prie kasos ir padedate
ant prekystalio tą maistą, vyno butelį ar ką nors
kita, ką nusipirkote, sudaroma sutartis.
Jūs nesudarėte rašytinės sutarties, nepasirašėte ko nors, bet sudarėte sutartį.
O kalbant apie valstybės teoriją, mes gyvename kartu visuomenėje
ir pripažįstame šios visuomenės taisykles.
Pirmiausia tai reiškia, kad visi esame bendruomenė ir turime bendras taisykles.
Pagal tai, kuria kelio puse važiuojate, galima spręsti, kad
Anglijoje galioja kitokios taisyklės nei Vokietijoje.
Bet jūs laikotės šių taisyklių, darote tai kiekvieną dieną, laikotės taisyklių.
Kreipiatės į darbdavį ir tikitės, kad
mėnesio pabaigoje gausite atlyginimą.
Jie tikisi, kad darbdavys mokės
socialinio draudimo įmokas ir pan.
Kitaip tariant, mūsų visuomenėje galioja daugybė
taisyklių, kurios paprastai vadinamos socialine sutartimi.
Šią partnerystės sutartį sudarėme netiesiogiai ir veikiame
pagal šią partnerystės sutartį.
Ir ši mūsų visuomeninė sutartis reiškia, kad mes, kaip žmonės, kaip individai, kaip žinome iš Apšvietos
epochos, atsisakome tam tikrų asmeninių laisvių,
atsisakome tam tikrų asmeninių teisių, nes
patys sakome, kad dėl šio atsisakymo, dėl valdžios, ypač jėgos naudojimo
monopolio perdavimo valstybei, galime geriau vystytis kaip individai, nei jei visi
turėtume savo taisykles, gyventume pagal savo taisykles ir neužsidarytume tam tikrose
taisyklėse, kurias mes, kaip bendruomenė, visuomenė, valstybė, kad ir kaip ją vadintume,
patys sau suteikiame.
Ir ši socialinė sutartis, pavadinsiu ją vidiniu ratu, yra tas vidinis
ratas, kuriame mes judame, ir tai yra tas vidinis ratas, kuriame yra tie, kurie turi valstybinę
valdžią, kurie turi atstovaujamąją valdžią, kuriame yra tie žmonės,
kurie turi vertinimo laisvę, kaip mums pasakė Vokietijos Federalinis Konstitucinis Teismas.
Tai reiškia, kad vertinti galima tik pagal mūsų kartu nustatytas taisykles.
O dabar esminis dalykas.
Tačiau yra taisyklių, kurių neperdavėme, arba teisių, kurių neperdavėme, ir tai yra teisė į gyvybę.
Savo teisės į gyvybę jokia forma neperdaviau valstybinei bendruomenei,
valstybinei visuomenei ar valstybei.
Mano teisė į gyvybę priklauso man, o valstybė neturi teisės savo nuožiūra spręsti, ar mane nužudyti, ar ne.
Tai nėra mūsų tarpusavio susitarimo dalis.
O valstybė neturi teisės spręsti, ar dėl to man bus padaryta didelė fizinė žala.
Tai taip pat neatitinka mūsų tarpusavio socialinės sutarties.
Valstybė turi mane apsaugoti.
Valstybė privalo aprūpinti ligoninėmis, gydytojais, slaugytojais, medicinos seserimis, slaugytojomis, vaistais ir pan.
Jei pažvelgtume į koronaviruso pandemiją dabar, visa tai yra valstybės užduotis.
Valstybė privalo užtikrinti žmonėms geriausią įmanomą apsaugą nuo ligų ir ligų perdavimo.
Kitaip tariant, jei valstybė žino, kad asmuo yra sunkios ligos nešiotojas,
ji, žinoma, gali įsakyti šiam asmeniui taikyti karantiną ir pasakyti, kad
turime apsaugoti tave ir visuomenę, nes žinome,
kad tu kelsi pavojų.
Tačiau, žinoma, valstybė negali nužudyti šio asmens.
Turite tai įsivaizduoti.
Įsivaizduokite, kad valstybė, Vokietijos valstybė, Vokietijos politikai būtų sugalvoję
ir 2021 m. gruodžio 10 d. nebūtų nusprendę įvesti privalomą skiepijimą tam tikrose įstaigose, bet Vokietijos Bundestagas
būtų pasakęs: gerai, visi, kuriems bus įrodyta, kad jie užsikrėtę koronavirusu, bus sušaudyti.
Nes kai jie nužudomi, nebekelia grėsmės.
Kokio pasipiktinimo būtų sulaukusi mūsų šalis?
Kodėl būtų kilęs protestas? Kadangi mes neperkėlėme šios teisės į valstybės taisykles.
Valstybė neturi žudyti nekaltų žmonių. Valstybė neturi persekioti žmonių dėl savo politikos.
Tai yra esminis mūsų reglamentas. Ir nėra skirstymo į vertingą ir nevertingą gyvenimą.
Nėra kiekybinio, t. y. skaitinio, suskirstymo.
Negalime sakyti, kad nužudysime penkis, kad išgyventų 500.
Negalime nužudyti nė vieno, kad išgyventų 500.
Tai esminė mūsų teisinės valstybės taisyklė.
Ši taisyklė buvo viršyta ne tik Vokietijoje, bet ir kitose šalyse.
Dėl šios priežasties mes, apie tai kalbėsiu vėliau, ketiname pateikti baudžiamąjį kaltinimą.
Dabar prašyčiau įjungti pristatymą, nes iš esmės
noriu parodyti, kad iš esmės jau viską išsprendėme.
Pradėkime nuo Vokietijos Federacinės Respublikos pagrindinio įstatymo 1 straipsnio 1 dalies, kurioje
teigiama, kad žmogaus orumas yra neliečiamas. Ir tai yra kiekvieno žmogaus orumas.
Kiekvienas asmuo neturi būti paverstas valstybės veiksmų objektu.
Tai nuolat kartoja Federalinis Konstitucinis Teismas, nagrinėdamas 1 straipsnį.
Žmogaus orumas yra neliečiamas. Ir mes taip pat neatsisakėme šio orumo.
Kitaip tariant, šios visuomeninės sutarties dalis, kad nei parlamentas, net Šveicarijos parlamentas,
nei Federalinė taryba, nei teismai, nei vykdomoji valdžia, t. y. policija
ar kas nors kitas, neturi teisės spręsti dėl šio orumo, mano orumo, kuris visų
pirma išreiškiamas mano teise į gyvybę.
Tai nepriklauso šiai socialinei sutarčiai, tai nepriklauso sprendimų priėmimo kompetencijai tų, kuriems mes suteikėme atstovaujamąją valdžią.
Europos žmogaus teisių konvencijos 2 straipsnyje tai dar aiškiau išdėstyta.
2 straipsnyje sakoma, kad kiekvieno asmens teisę į gyvybę
saugo įstatymas. Valstybė negali nužudyti nė vieno žmogaus.
Štai ką sako 2 sakinys: niekas negali būti nužudytas tyčia.
Po to seka šis post scriptum: išskyrus mirties bausmės vykdymą Europos Sąjungoje, mirties bausmės nebėra.
Bet tai jau teisinė-filosofinė diskusija apie tai, ar galima nužudyti kaltą asmenį, ar ne.
Tai nėra mano pristatymo dalis.
Tačiau nekaltas žmogus, kaip matote, negali būti tyčia nužudytas, išskyrus atvejus, kai
vykdoma teismo paskirta mirties bausmė už nusikaltimą, už kurį įstatymas numato mirties bausmę.
Nė vienas žmogus negali būti tyčia nužudytas.
Europos žmogaus teisių konvencija taip pat taikoma Šveicarijai. Valstybei neleidžiama žudyti žmonių.
Mes einame toliau. Vis dar turime Europos pagrindinių teisių chartiją.
Europos pagrindinių teisių chartijos 1 straipsnyje taip pat teigiama, kad žmogaus orumas yra neliečiamas.
Būtent tai nurodyta Vokietijos pagrindinio įstatymo 1 straipsnyje.
2 straipsnyje teigiama, kad kiekvienas žmogus turi teisę į gyvybę.
Ir čia mirties bausmė dabar netaikoma, niekas negali būti nuteistas mirties bausme arba jam negali būti įvykdyta mirties bausmė.
Tačiau kiekvienas žmogus turi teisę į gyvybę.
Pagal 3 straipsnį kiekvienas turi teisę į fizinę ir psichinę neliečiamybę.
Valstybė negali kenkti jokiam žmogui, visada kalbama apie valstybę, apie tai, kad, viena vertus, valstybė, žinoma, turi mus
saugoti, bet, kita vertus, ji neturi aktyviai kenkti mūsų kūnams.
Perskaitykite 3 straipsnio 2 dalį ir prisiminkite koronaviruso pandemiją, kurią visi patyrėme.
Kalbant apie mediciną ir biologiją, visų pirma reikia atsižvelgti į šiuos dalykus.
laisvas duomenų subjekto sutikimas, gautas iš anksto informavus jį pagal teisės aktuose nustatytus reikalavimus.
Tai susiję su laisvu sutikimu.
Pagal Europos pagrindinių teisių chartiją medicininė intervencija į asmens
kūną gali būti atliekama tik tuo atveju, jei ji yra savanoriška.
Ir nereikia kalbėti apie tai, kad privalomas skiepijimas asmenims, kurie dirba medicinos srityje arba yra kariai,
bent jau Vokietijoje ar Italijoje, kurie yra vyresni nei 50 metų, o
Austrijoje netgi buvo privalomas visiems austrams, kuris ten nebuvo įgyvendintas, bet visiems austrams,
kad šis asmuo faktiškai yra įpareigotas baudomis, profesiniu draudimu, ekonominiu egzistencijos sunaikinimu,
jei jis nesutinka su šiuo privalomu skiepijimu, ir tada tai nebėra sutikimas, bet prievolė.
Teisininkai tai vadina prievarta.
Kitaip tariant, valstybė negali to daryti.
Tai visiškai aišku, ir jei dar kartą perskaitysite 4 straipsnį, pagalvokite apie kaukes.
Niekas negali būti kankinamas, patirti nežmonišką ar žeminantį elgesį arba būti baudžiamas.
Kai dabar pagalvojame apie šį Freiburgo teisėją, kuris vakar auditorijai pasakė,
kad privalote dėvėti FFP2 kaukę, beje, dar vieną FFP2 kaukę, kurios galiojimo laikas
jau baigėsi, ir žiūrime į save, niekas negali būti žeminamas, klausiame
savęs, ką galvoja šis teisėjas, kas čia vyksta?
Yra ir kitų teisių.
Čia turiu tik pasirinktą Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 3 straipsnį.
Kiekvienas žmogus turi teisę į gyvybę, laisvę ir asmens neliečiamybę, kiekvienas žmogus turi teisę į gyvybę.
Taigi, galime peržiūrėti visus Vakarų pagrindinius įsakus, konstitucijas,
pagrindinius įstatymus, pagrindines teises, bet ką.
Kaip jau minėjau, Apšvietos mokymas ir istorinė patirtis mums
nuolat kartoja, kad kiekvienas žmogus turi teisę į gyvybę.
Ir dabar, štai, vėl Bioetikos konvencijos 2 straipsnis.
Iš karto galiu pasakyti, kad Vokietija nėra nei pasirašiusi, nei ratifikavusi šios bioetikos konvencijos.
Perskaitę šį sakinį suprasite, kodėl.
Jame teigiama, kad žmogaus interesai ir gerovė yra
svarbesni už visuomenės ar mokslo interesus.
Jei turite tokias pagrindines taisykles, tai yra bioetikos pagrindinės taisyklės, ši bioetikos konvencija buvo priimta 1997 m.
Kitaip tariant, nuo 1997 m. žmonės galvoja apie pavojus žmonėms, jei medicina
ar biologija, galbūt net kartu taikant genų terapiją, gali daryti poveikį žmogaus organizmui.
Ką mums leidžiama daryti ir ko neleidžiama daryti?
Žmogaus gyvybės apsauga, asmens apsauga, kiekvieno
iš jūsų apsauga visada buvo svarbiausia.
Ir čia labai, labai aiškiai suformuluota, kad jūs turite pirmenybę prieš paprastus visuomenės interesus.
Ką jums pasakė per pastaruosius trejus metus?
Būkite solidarūs, būkite solidarūs su visuomene, būkite solidarūs su pažeidžiamais
žmonėmis, būkite solidarūs su tais, kurie mirs nuo koronaviruso ar Covid-19,
jei nesilaikysite mūsų nurodytų taisyklių.
Būtent to laisvoje visuomenėje negalima daryti.
Nes tai jau nebe žmogaus gerovė, o visuomenės
interesų prioritetas, kurį nustato ne tam tikslui išrinkti atstovai.
Ir dabar, žinoma, galite sakyti, ir tai yra argumentas, kurį visada girdėjome, tai yra
argumentas, kurį visada girdėjome, bet mes turėjome nepaprastąją padėtį.
Tai buvo krizė, tai buvo virusas, kažkas, ko mes nežinojome, naujos rūšies virusas.
Gerai, tai nebuvo toks naujas virusas, tai jau žinome, bet tai buvo naujo
tipo virusas, kuris mūsų sveikatos priežiūros sistemą privertė išnaudoti visas galimybes.
Tai yra nepaprastoji socialinė padėtis, o esant nepaprastajai socialinei
padėčiai valstybė turi turėti galimybių veikti kitaip
nei, tarkime, taikos metu arba tada, kai nėra nepaprastosios padėties.
Būtent nuo to mus norėjo apsaugoti Europos žmogaus teisių konvencijos autoriai.
Jie žinojo, kad toks pareiškimas kada nors bus padarytas, nes, kaip jau sakė Karlas Schmittas, tas,
kas priima sprendimą dėl nepaprastosios padėties, priima sprendimą dėl valstybės, priima sprendimą dėl visuomenės, jo rankose yra valdžia.
Praėjusio amžiaus trečiajame dešimtmetyje sprendimą dėl nepaprastosios
padėties priėmė teisininkas Karlas Schmittas, ir jis buvo teisus.
Visada kyla pavojus, kad yra žmonių, kurie skelbia nepaprastąją padėtį, kurie
galbūt net sukuria nepaprastąją padėtį, mes to nežinome, bet daugeliu
atvejų yra daug požymių, kad tikrai buvo suinteresuoti sukurti nepaprastąją padėtį,
krizę, kurią paskui išsprendžiate savo pačių sukurtomis priemonėmis, remdamiesi
šia nepaprastąja padėtimi, kuri, taip sakant, buvo sukurta iš anksto, ir sakydami, kad dabar mes
turime tokią nepaprastąją padėtį ir taip turi būti.
Nepaprastosios padėties arba sprendimo dėl nepaprastosios padėties niekada negali priimti ją paskelbęs asmuo.
Tai svarbi taisyklė, kurią turime įrašyti į visas konstitucijas, į visų valstybių konstitucijas,
nes jei asmuo, kuris paskelbia nepaprastąją padėtį, gali reikalauti sau naudos iš nepaprastosios padėties,
tai gali pakenkti bet kokiai demokratinei, taikiai ir liberaliai visuomenės formai.
Europos žmogaus teisių konvencijos 15 straipsnyje teigiama,
kad tautos gyvybei grėsmę kelia karas ar kita nepaprastoji padėtis,
tarkime, koronaviruso pandemija yra nepaprastoji padėtis.
Taigi bet kuri Aukštoji Susitariančioji Šalis, t. y. valstybė, gali imtis priemonių,
kuriomis nukrypstama nuo šioje Konvencijoje numatytų įsipareigojimų.
Anksčiau jau buvome nagrinėję 2 straipsnį, pagal kurį niekas negali būti nužudytas tyčia.
Ir jei dabar pažvelgsime į 2 dalį, joje teigiama, kad remiantis 1 dalimi, t. y. nepaprastąja padėtimi,
nuo 2 straipsnio galima nukrypti tik dėl teisėtų karo veiksmų.
Tai reiškia, kad net jei dėl koronaviruso pandemijos ir būtų buvusi paskelbta nepaprastoji
padėtis, taisyklių, bent jau taisyklės, kad valstybė neturi žudyti žmonių, niekada nebūtų buvę galima atsisakyti.
Net jei būtų buvusi kritinė padėtis, t. y. klausimas, ar tai buvo kritinė padėtis,
ar sveikatos priežiūros sistema beveik žlugo, ar ne, yra visiškai nesvarbus.
Nes net jei taip ir būtų, neturėtų būti nukrypstama nuo taisyklės,
kad valstybei neleidžiama žudyti žmonių.
Ir labai, labai svarbu, jei norite nuo to nukrypti, yra įspėjimo funkcija, t. y. 3
dalis, tada atitinkama valstybė, t. y. Europos Tarybos generalinis sekretorius, turi pateikti
išsamią informaciją apie priemones ir, taip sakant, paskelbti, kad yra nepaprastoji padėtis
ir kad dėl šios nepaprastosios padėties dabar imamasi specialių priemonių.
Beje, to nepadarė nė viena šalis, todėl Europos Žmogaus Teisių Teismas panaikino profesinių
sąjungų demonstracijų draudimą Šveicarijoje, nes to nepadarė nė viena Europos Sąjungos šalis, nė viena šalis
nepranešė Europos Tarybos generaliniam sekretoriui apie nepaprastąją padėtį.
Kitaip tariant, niekas nemanė, kad mums apskritai iškilo nepaprastoji padėtis.
O jei nepaprastoji padėtis nėra nurodyta, tuomet neturime
nukrypti nuo Europos žmogaus teisių konvencijos taisyklių, kurios yra
palyginamos su visomis pagrindinėmis teisėmis visose šalyse.
Ir net jei apie tai būtų pranešta ir būtų paskelbta nepaprastoji padėtis, niekada negalima nukrypti nuo tam tikrų taisyklių, t. y. labai
konkrečių pagrindinių taisyklių, įskaitant draudimą nužudyti žmogų, nekaltą žmogų.
Kitaip tariant, šios nepaprastosios padėties nebuvo, apie ją nebuvo pranešta,
o net jei ji ir būtų buvusi, tam tikrų priemonių neturėjo būti imtasi.
Dabar man reikia kitos skaidrės. Kaip teismai sprendė šį klausimą anksčiau?
Pateikiau jums du sprendimus.
Pateikiau jums Federalinio konstitucinio teismo sprendimą dėl Aviacijos saugumo įstatymo.
Vokietijoje dėl vaizdų iš Amerikos buvo sukurtas Aviacijos saugumo įstatymas,
kuriame teigiama, kas nutiks, jei Vokietijoje bus užgrobtas keleivinis
lėktuvas, jame bus žmonių ir šis keleivinis lėktuvas įsirėš į kokį nors bokštą, įsirėš
į futbolo stadioną, pilną futbolo stadioną ar kur nors kitur, kur yra daug žmonių.
Tuomet buvo sukurtas įstatymas, pagal kurį, esant tam tikroms sąlygoms, toks keleivinis lėktuvas
su nekaltais keleiviais galėjo būti numuštas.
Tuomet šis klausimas buvo perduotas Federaliniam konstituciniam teismui, ir 2007 m. Federalinis
konstitucinis teismas pasakė labai aiškius žodžius.
Ji teigė, kad žmonės, naudodami savo žudymą kaip priemonę kitiems gelbėti, yra sureikšminami
ir kartu iš jų atimamos teisės.
Valstybės nurodymu vienašališkai atsikratydami savo gyvybės, lėktuvo keleiviai, kuriems patiems reikia apsaugos kaip
aukoms, netenka vertės, kuri priklauso žmogui dėl jo paties.
Ir dar aiškiau pasakė, kad taikant 1 straipsnio 1 dalį
Remiantis Pagrindiniame įstatyme įtvirtinta žmogaus orumo garantija, visiškai neįsivaizduojama, kad, remiantis teisiniu leidimu,
galima tyčia žudyti nekaltus žmones, esančius tokioje bejėgiškoje padėtyje.
Jei Federalinis Konstitucinis Teismas pasakys, kad pagal žmogaus orumo garantijos 1 straipsnio 1 dalį visiškai
neįmanoma, kad žmonės būtų objektyvizuojami ir aukojami siekiant išgelbėti kitų žmonių
gyvybes, tuomet galiu įvesti privalomą skiepijimą, tuomet galiu įvesti privalomą mRNA genų terapijos
įsileidimą į organizmą, kad neprarasčiau darbo, ekonominės egzistencijos, baudų ir t. t.
Kitaip tariant, jokiomis aplinkybėmis nesutiksiu, kad mane įpareigotų skiepytis, nes tuomet sutikčiau, kad žmonės mirtų.
O valstybė to daryti negali.
Yra dar vienas sprendimas, kuris yra dar aiškesnis.
Tai Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimas.
2005 m. Vokietijoje buvo pagrobtas jaunas bankininko sūnus.
Šis jaunas bankininko sūnus ką tik buvo pagrobėjo kažkur išvežtas.
Pagrobėjas buvo sugautas, o policininkas, kuris turėjo šį pagrobėją, Magnusas Gevgenas čia jo vardas, kalbama apie Gevgeno nuosprendį,
savo galia norėjo išgelbėti šio jauno bankininko sūnaus gyvybę ir tada grasino Magnusui Gevgenui kankinimais.
Jis pasakė, kad dabar čia atvyks pareigūnas, jis jau pakeliui, jį atveš sraigtasparniu, ir tas
pareigūnas sukels jums nepakeliamą skausmą, todėl geriau pasakykite, kur yra tas berniukas.
Buvo atskleista vieta, bet tai buvo tik kūno buvimo vieta, berniukas jau buvo miręs.
Tada šis pagrobėjas ėmėsi teisinių veiksmų dėl grasinimo kankinti.
Tai pasiekė Europos Žmogaus Teisių Teismą, todėl norėčiau paminėti vieną pagrindinį principą, 1 pagrindinį principą.
Europos Žmogaus Teisių Teismas yra pasakęs, kad Europos žmogaus teisių konvencijos 3 straipsnio, t. y. draudimo kankinti
ar nežmoniškai elgtis su žmogumi, pažeidimas negali būti pateisinamas nepriklausomai
nuo atitinkamo asmens elgesio, net siekiant išgelbėti gyvybę ir net tuo
atveju, kai visoje valstybėje paskelbiama nepaprastoji padėtis.
Kodėl Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pasakė?
Nes Europos Žmogaus Teisių Teismas nurodė, kad mes neturime atverti šių durų.
Jei pradėsime kankinti ir sakysime, kad tai darome siekdami išgelbėti
žmonių gyvybes arba apsaugoti valstybę nuo užpuolimo.
Kai pradedame kankintis, atsiveria durys, tada užtvanka pralaužiama ir ši užtvanka
tampa vis mažesnė ir mažesnė, o pralaužta užtvanka vis didesnė ir didesnė.
Kitaip tariant, randame vis daugiau būdų, kaip kankinti žmones, ir tuomet tam tikru momentu galime pasakyti, kad Vokietijoje
yra 25 pagyvenę žmonės, kurie jaučiasi priklausantys Reichsbürger scenai, kurie nori surengti perversmą,
kurie praktiškai panardintų šią šalį į chaosą, o norėdami sužinoti, kas dar
slepiasi už šių 25 žmonių, turėsime panaudoti kankinimus.
Ir tada staiga galėtumėte pradėti kurti istorijas, pateisinančias
kankinimus, nežmonišką ir žeminantį elgesį.
Jei tai taikoma kankinimui, tai, žinoma, tuo labiau tai taikoma žudymui.
Tai reiškia, kad jei valstybei neleidžiama kankinti siekiant išvengti pavojaus, tai, žinoma, jai tikrai neleidžiama žudyti nekaltų žmonių.
Čia jam net neleidžiama kankinti kaltų asmenų, bet, žinoma, jam neleidžiama žudyti nekaltų žmonių.
Norėčiau, kad būtų priimtas kitas sprendimas, o dabar darosi įdomu, kodėl aš jums visa tai pasakoju?
Taigi apibendrindamas tai, ką iki šiol sakiau, galiu pasakyti, kad valstybė neturi žudyti nekaltų žmonių.
Jam neleidžiama to daryti, net ir gelbstint gyvybes, net ir daugybę gyvybių, nes kiekviena gyvybė verta tiek pat.
Mano gyvybė verta tiek daug, kad valstybė neturi manęs aukoti, neturi aukoti manęs
ir mano gyvybės, kad pasiektų bet kokį jos įsivaizduojamą gėrį.
O dabar pažvelkime į Federalinio teismo, Federalinio konstitucinio
teismo, sprendimą dėl privalomos imunizacijos Vokietijoje.
Tai 224 punktas, o 2022 m. balandžio 27 d. Federalinis
Konstitucinis Teismas remiasi Paulo Ehrlicho instituto ataskaita.
Paul-Ehrlicho institutas yra atsakingas už vaistų saugą.
Kas girdėjo Sucharit Bhakdi, Beate Bahner ar kitus, atpažins Paulo Ehrlicho instituto pavadinimą.
Ir 2021 m. spalio 26 d. ataskaitoje šis Paulo Ehrlicho institutas teigia, ir Federalinis Konstitucinis Teismas
tuo remiasi, kad iš viso buvo 1802 įtariami mirties atvejai, susiję su skiepijimu.
Tai reiškia, kad 1 000 skiepų tenka 0,02 pranešimo apie įtariamą mirtį arba vienas žmogus iš 50 000 skiepų.
Tai reiškia, kad 2022 m. balandžio 27 d. Federalinis Konstitucinis Teismas
buvo informuotas, jog buvo gauta pranešimų, kad dėl skiepų miršta žmonės.
Kalbame apie skiepą, kuris buvo įvestas kaip privalomas skiepas tam tikroms
profesinėms grupėms, t. y. medicinos darbuotojams ir kariams.
Kitaip tariant, žmonės privalėjo šią medžiagą gauti į savo organizmą, kur, remiantis Paul Ehrlich instituto pranešimais
apie įtariamus mirties atvejus, įtariama, kad 2 iš 1 000 skiepijimų sukėlė mirčių.
Kitaip tariant, Federalinis Konstitucinis Teismas žinojo, kad šis skiepas gali būti mirtinas.
Dabar pažvelkime į kitą šio sprendimo pastraipą.
Federalinis Konstitucinis Teismas bando visa tai įvertinti iš esmės.
Pradžioje netgi sakote, bet reikėtų atsižvelgti į tai, kad tai tik įtartini pranešimai.
Remiantis 2021 m. gruodžio 23 d. saugos ataskaita, kuri pateikiama toliau, tik 78 atvejais
iš šių pranešimų apie mirtį ryšys su vakcina laikomas galimu arba tikėtinu.
Kitaip tariant, Federalinis konstitucinis teismas daro prielaidą, kad už vaistų saugą Vokietijoje atsakingas institutas
pats teigia, jog 78 mirties atvejai, apie kuriuos pranešta, yra tikėtinai arba galimai susiję su skiepais.
Tai reiškia, kad Vokietijos Federalinis konstitucinis teismas nurodė, jog
Vokietijoje 78 žmonėms leidžiama mirti, kad išgelbėtų kitus.
Šie 78 žmonės yra žmonės, kurie gali būti mūsų tėvai,
vaikai, broliai ir seserys, draugai arba mes patys.
Kuri valstybė turi teisę sakyti, kad 78 žmonės vis dėlto nėra tiek daug?
Tai galima padaryti 78 žmonėms, ir tai tik tie, kurie buvo nustatyti iš įtariamų atvejų.
Jei jis būtų pasakęs, kad nuo skiepų kas nors tikriausiai mirė, Federalinis Konstitucinis Teismas būtų turėjęs pasakyti: "Apgailestaujame,
bet šis sprendimas dėl privalomo skiepijimo įstaigose neatitinka mūsų su jumis sudarytos socialinės sutarties.
Mums, kaip teismui, neleidžiama dėl to spręsti, nes mums neleidžiama spręsti dėl jūsų mirties.
Neturime priimti sprendimo, kad taip, tam tikras procentas
žmonių gali būti tyčia nužudyti valstybės.
Nes mes žinome, kad vėliausiai šiuo Federalinio konstitucinio teismo sprendimu,
netgi oficialiai, mes žinome, kad žmonės miršta nuo skiepų.
Ir nė vienas žmogus neturėtų mirti dėl vyriausybės priemonių.
Dabar prisiminkite pradžioje užduotą klausimą, kurį
norėjau, kad užduotumėte lauke esantiems žmonėms.
Ne kam tai naudinga, o kam tai kenkia?
Ir kas turi teisę nuspręsti, kad nors vienas žmogus miršta dėl to, kad aš liepiu
jam iškęsti tam tikrą priemonę, kurią aš, kaip valstybė, laikau teisinga?
Tai neatitinka mūsų sudarytos socialinės sutarties.
Beje, dabar jums tai įrodysiu, nes tai turi pasekmių.
Tai turi pasekmių, kai valstybės valdžios institucijos,
mūsų išrinkti ar netiesiogiai išrinkti atstovai, Federalinio Konstitucinio
Teismo teisėjai yra išrinkti Bundestago ir Bundesrato, o tai reiškia, kad
visi mūsų atstovai tiesiogiai ar netiesiogiai užėmė savo pareigas
mūsų, kaip valstybės piliečių, išrinkimo aktu.
Tačiau šie valstybinės valdžios atstovai gali judėti tik šiame vidiniame mūsų socialinės sutarties rate.
Būtent tai ir yra vertinimo riba.
Kiekviena valstybės institucija ir kiekvienas valstybės tarnautojas gali elgtis
pagal šią socialinę sutartį, kuri įgyvendinama pagrindinėmis teisėmis, įstatymais ir pan.
Tačiau jis neturi to daryti lauke.
Ir jei jis tai daro, ir dabar prašau kitos skaidrės, jei jis tai daro, tada tam taip pat yra įstatymas.
Šis įstatymas yra Tarptautinis baudžiamasis kodeksas.
7 dalyje rašoma "Nusikaltimas prieš žmogiškumą", o tai yra iš anglų kalbos "Crime Against Humanity",
aš visada verčiu kaip "Nusikaltimas prieš žmogiškumą", ir kartais esu už
tai kritikuojamas, nes žmonės sako, kad ten rašoma "Humanity".
Ne, kiekvienas tokio pobūdžio nusikaltimas nėra nusikaltimas žmoniškumui, jis
nėra šiek tiek nežmoniškas, jis yra nusikaltimas pačiai žmonijai.
Štai kodėl aš jį verčiu Hannah Arendt prasme kaip nusikaltimus žmonijai.
Ir čia dabar sakoma, kad jei kas nors, kaip valstybės institucija ar valstybės pareigūnas, vykdydamas
plataus masto ar sistemingą išpuolį prieš civilius gyventojus, nužudo nors vieną žmogų, jis bus nubaustas,
kaip sakoma toliau, laisvės atėmimu iki gyvos galvos.
Kitaip tariant, išplėstinis arba sistemingas puolimas, jis visada yra sistemingas, kai yra įstatymas.
Jei būtų priimtas įstatymas, pagal kurį, jei dirbate medicinos srityje, privalote skiepytis
mRNA vakcina, kuri, kaip žinome, gali sukelti mirtį, miokarditą ir kitus dalykus.
Jei tai daro valstybė, tai yra sisteminga.
Tai sistemingas išpuolis prieš civilius gyventojus, kuris visada aiškinamas
kaip išpuolis prieš visus civilius gyventojus arba dalį civilių gyventojų.
Nereikia kalbėti apie tai, kad medicinos tarnybos ar medicinos
profesijos darbuotojai yra civilių gyventojų dalis.
Beje, taikos metu kariai taip pat yra civilių gyventojų dalis.
Ir kiekvienas, kuris po to nužudo žmogų tokiomis išplėstinėmis, išplėstinėmis priemonėmis daugeliu atvejų, ką mes
čia turime, arba sistemingu išpuoliu, sistemingai tai yra įsakymas, įstatymas, reglamentas ar panašiai, bus baudžiamas.
Tas, kas, vykdydamas šį ilgalaikį ar sistemingą išpuolį, padaro kitam asmeniui sunkų fizinį ar psichinį sužalojimą,
ypač tokį, koks aprašytas Baudžiamojo kodekso 226 straipsnyje, čia Baudžiamojo kodekso 226 straipsnis, jei dėl kūno sužalojimo
netenkama vienos ar abiejų akių regėjimo, netenkama klausos, prarandamas gebėjimas kalbėti,
prarandamas gebėjimas atgaminti, netenkama svarbios kūno galūnės arba prarandamas gebėjimas
ja naudotis visam laikui, klausos, gebėjimo kalbėti, gebėjimo atgaminti, svarbios kūno galūnės netekimo ar nuolatinio netekimo ja naudotis arba reikšmingo
nuolatinio sutrikimo, miokardito ar regėjimo netekimo, paralyžiaus arba psichinės ligos ar negalios, tai čia nurodytos bausmės.
Tai reiškia, kad žmonėms buvo liepta toleruoti vakcinos,
mRNA genų medžiagos, švirkštimą į jų pačių kūną,
žinant - ir tai taip pat buvo žinoma - kad ji gali sukelti
rimtą fizinę ar psichinę žalą kitam asmeniui, ir kalbame
ne apie įtariamus atvejus 1 iš 50 000, bet apie įtariamus
atvejus 1 iš 5 000 ar mažiau.
Kitaip tariant, tai neatitinka mūsų sudarytos socialinės sutarties,
o jei valstybės institucijos nesilaiko socialinės sutarties, jos yra kaltos
dėl nusikaltimų žmoniškumui, nes daro tai, ko joms neleidžiama
daryti, nes jos daro tai, ko mes joms niekada nesuteikėme
pagal su jomis sudarytą sutartį.
Jie naudojasi mūsų suteiktais įgaliojimais, kitaip tariant, praktiškai atsisakome
ginklų, savigynos, budrumo ir pan. valstybės naudai, kad valstybė galėtų mus
apsaugoti, ir jei ji piktnaudžiauja šiais mūsų suteiktais įgaliojimais
ir ne tik piktnaudžiauja, bet ir veikia ne pagal mūsų suteiktus įgaliojimus,
tai yra nusikaltimas žmoniškumui. Todėl ir yra šie standartai.
Beje, tas pats galioja ir persekiojant identifikuojamą
grupę ar bendruomenę. Taip pat yra nutikę.
Medicinos srityje dirbantiems
žmonėms buvo pasakyta, kad jei
to nepadarysite, nebegalėsite užsiimti savo profesija.
Taigi net jei dabar atsistosite ir sakysite, kad viskas vyko savanoriškai, kad prievartos nebuvo, o tai, žinoma, netiesa, jūs taip
pat negalėsite to įrodyti, bet net jei taip sakytumėte, Tarptautinio baudžiamojo kodekso 7 skirsnio 10 dalis vis tiek būtų įvykdyta.
Ir aš nežinau, kiek iš jūsų dabar yra šoninio mąstymo specialistai.
Žmonėms buvo uždrausta dalyvauti demonstracijose vien dėl to, kad jie turėjo šoninį mąstymą.
Tai taip pat yra persekiojimas 10 numerio prasme, nes grupė staiga buvo
išstumta iš visuomeninės veiklos vien dėl to, kad ji buvo kritiška.
Arba, pavyzdžiui, tiems, kurie buvo neskiepyti ir nebegalėjo eiti į koncertą.
Arba tie, kurie buvo neskiepyti ir nebebuvo įleidžiami į jokią parduotuvę.
Pavyzdžiui, man nebuvo leista nueiti į tualetą Karštate per demonstraciją
arba po demonstracijos Frankfurte, nes neturėjau skiepų kortelės.
Hesene buvo priimtas tai numatantis reglamentas.
Ir visa tai čia yra 10 numeriu pažymėta.
Ir, žinoma, turėsime su tuo susidoroti, nes jei to nepadarysime, iš tikrųjų leisime valdantiesiems
visose šiose šalyse - tai taikoma Šveicarijai,
Austrijai, Italijai, Prancūzijai, visoms šalims
- be jokių pasekmių veikti nesilaikant taisyklių, kurias kartu nustatėme.
Negalime ir neturime to toleruoti, nes tokiu atveju taip pat elgiamės neteisėtai.
Dabar kai kurie iš jūsų gali pagalvoti,
kad taip, bet tai yra politikai, valstybės
tarnautojai ir teisėjai, kuriuos visus saugo įstatymas.
Jie turi imunitetą, teisėjai turi Teisėjų
įstatymą, kuris reiškia, kad teisėjas negali būti nuteistas
dėl savo sprendimo ir t. t., ir t. t. Tai yra įstatymo pažeidimas ir t. t. Ne, tai netiesa.
Tai yra tarptautinis Romos statutas, kuris taikomas vykstant
į Hagą, į Tarptautinį baudžiamąjį teismą.
Pirmiausia turime pateikti baudžiamąjį skundą
Vokietijoje Federalinei prokuratūrai, o jei
šis skundas nepriimamas arba nenagrinėjamas, tuomet atsiveria kelias į Hagą.
Tačiau tos pačios taisyklės, kurios taikomos Romos statutui, taikomos ir Tarptautiniam baudžiamajam kodeksui. O dabar paklausykite.
Šis įstatymas vienodai taikomas visiems asmenims, neatsižvelgiant į jų tarnybines pareigas.
Visų pirma oficialus valstybės ar vyriausybės vadovo, vyriausybės
ar parlamento nario, išrinkto atstovo ar vyriausybės pareigūno
statusas neatleidžia asmens nuo baudžiamosios atsakomybės pagal šį
Statutą ir pats savaime nėra pagrindas ją švelninti.
Imunitetai ar specialios procesinės taisyklės,
susijusios su asmens tarnybine padėtimi pagal
nacionalinę ar tarptautinę teisę, netrukdo
Teismui naudotis savo jurisdikcija.
Imuniteto nėra. Kodėl nėra imuniteto?
Kiekvienas, kuris išeina už įstatų
ribų, žinoma, negali remtis imunitetu, kuris yra tik dalis įstatų.
Politikas, kuris veikia pagal taisykles, žinoma, visada gali
pasakyti, kad aš, kaip politikas, nesu užpultas (nebent
jis yra AfD), tada galiu pasinaudoti imunitetu ir negaliu
būti nuteistas už savo politinius veiksmus.
Tačiau esmė ta, kad politikai,
teisėjai ir parlamentarai veikė
ne pagal mūsų sutarties taisykles,
o už jos ribų.
Štai kodėl jūs neturite imuniteto.
Todėl jums gresia baudžiamasis persekiojimas, net jei
tai padarėte eidami bet kokias pareigas valstybėje.
Tai labai svarbu. Būtent tokiu keliu turime eiti kartu.
Kuo ypatingas tarptautinis
Romos statutas?
Ypatinga tai, kad neapsunkinsime savo valstybės.
Neapsunkinsime Šveicarijos, Austrijos, Italijos ar Vokietijos pasekmėmis.
Nes teisiamos ne valstybės, ne vyriausybės,
ne parlamentai, ne teismai, ne teismai,
o atskiri žmonės, nes tie, kurie veikė,
yra atskiri žmonės.
Įstatymus kuria
pavieniai asmenys.
Nuostatas priėmė atskiri žmonės. Tai atskiri žmonės, kurie priėmė nuosprendį.
Visi jie bus teisiami. Arba šiuo metu, žinoma, turite sakyti, stoti prieš teismą.
Visi jie bus teisiami, o mūsų turima galimybė, kurios taip pat turėtume reikalauti, yra ta, kad
kartu su laisvės atėmimo bausmėmis gali būti skiriamos baudos ir, svarbiausia, iš nusikaltimus
padariusių asmenų gali būti konfiskuojamos pajamos, turtas ir lėšos, gautos iš šių nusikaltimų.
Ir gali būti pervesta į patikos fondą, kuris bus išmokėtas
nusikaltimų aukoms ir nusikaltimų aukų artimiesiems.
Tai reiškia, kad nukentėjusiesiems kompensuojama ne iš mūsų mokesčių,
o iš nusikaltėlių gauto pelno, kurį galime atimti iš jų ir jų šeimų.
Tokia yra esmė.
Nusikaltėliai turi grąžinti viską, ką įgijo, ir sumokėti baudas, kad atlygintų aukoms padarytą žalą.
Beje, čia turime būti atsargūs, nes jei imsimės veiksmų prieš vakcinų
gamintojus, kaip kad darome dabar, ką daro ir kai kurie kolegos, kas,
žinoma, yra visiškai gerai, bet jei imsimės veiksmų prieš vakcinų
gamintojus, galiausiai susidursime su valstybės atsakomybe.
Tai reiškia, kad mes visi mokame už kitų žmonių padarytą žalą.
Štai kodėl tai taip svarbu, štai kodėl taip svarbu, kad mes nepasiduotume.
Nusikaltimai žmoniškumui niekada nesulaukia senaties termino.
Taigi nesvarbu, ar šie nusikaltimai bus iš tikrųjų iškelti teisme po dvejų, penkerių ar dešimties metų.
Tačiau jie bus patraukti atsakomybėn, nes keičiasi
vėjai, keičiasi politinė situacija, ir kada nors mes
pažvelgsime į šį pandemijos laikotarpį ir, kadangi
žmonija evoliucionuoja, visuomenė evoliucionuoja, pasakysime,
kad tai, kas įvyko tada, daugiau niekada nepasikartos.
Ir tai, ko niekada nebus, galiausiai prives prie to, kad kaltinimai bus pareikšti kaltininkams, ir manau, kad tai įvyks greičiau nei vėliau.
Tačiau dabar vis tiek turime pateikti kaltinimus, dabar turime patraukti kaltininkus
atsakomybėn ir tai padarysime, nes tai taip pat susiję su visuomenės vertinimu.
Būtent jūs, kurie čia klausėtės, norite pasakyti žmonėms lauke, kad tai nėra klausimas, ar tai, ką mums
sakė Roberto Kocho institutas, PEI, ponas Drostenas, ponas Wieleris ir visi kiti, yra tiesa, ar ne.
Šis klausimas yra gana nereikšmingas. Tai nėra visiškai nereikšminga, tačiau santykinai nereikšminga.
Klausimas yra arba klausimas, kurį visada turime sau užduoti, net jei tai tiesa arba Šveicarijoje tai yra FOPH, Austrijoje
tai taip pat buvo Sveikatos apsaugos ministerija, net jei tai, ką
mums pasakėte, yra tiesa, turėjote imtis priemonių, ir tai yra
mano pranešimo tikslas, niekada, ne, niekada, niekada, niekada
neturėjo būti imtasi šių priemonių, niekada neturėjo būti verčiama,
įpareigojama skiepyti žmogų medžiaga, kai tikrai žinote, kad galiausiai žmonės mirs, niekada valstybė neturėjo
taip elgtis, ir čia mes grįžtame prie krizės pradžioje, tai, ką pasakiau, beje, galioja visur.
Jei kiekvienas valstybės veikėjas žinotų, kad man suteikta galia neleidžia
žudyti nekaltų žmonių, tuomet pasaulyje nebūtų jokių krizių, o šios
taisyklės egzistuoja, tačiau jos nuolat pažeidžiamos.
Visada yra žmonių, kurie sako, kad jums to daryti neleidžiama, ir dabar jie netgi atšaukiami arba pašalinami iš
socialinės žiniasklaidos ir t. t., tačiau iš tikrųjų turime taisykles,
kuriose aiškiai pasakyta, kad mums to daryti neleidžiama, mums to daryti
neleidžiama, ir tai nesvarbu, žinia, tai žinia visiems "Hamas" lyderiams, "Hezbollah", Iranui, Izraeliui, Ukrainai, Rusijai ir pan.
Jei vyriausybės, valdantieji, laikytųsi mūsų taisyklių, kuriose aiškiai nurodyta, kad negalima tyčia nužudyti nekalto žmogaus,
tokių krizių nebūtų, todėl taip svarbu, kad mes įkūrėme šį Pervertinimo, išaiškinimo, teisinio persekiojimo ir
prevencijos centrą (žinau, kad tai skamba šiek tiek nepatogiai), šį ZARF, kurį taip pat galite matyti ant mano marškinėlių,
kad ši žinia pasiektų išorinį pasaulį, ir 2023 m. gruodžio 10 d., kai bus minimos antrosios sprendimo dėl skiepijimo įstaigose
metinės, surengsime konferenciją. 2023 m. gruodžio 10 d., t. y. antrąsias sprendimo dėl
įpareigojimo skiepyti įstaigose metines ir, beje, gruodžio 10 d. yra Žmogaus teisių diena, šią dieną
Karlsrūhėje pateiksime baudžiamąjį skundą Federalinei prokuratūrai dėl nusikaltimų žmoniškumui
prieš įtariamus 584 pagrindinius kaltininkus Vokietijoje.
Bus surengta didelė demonstracija, ir man būtų malonu, jei daugelis iš jūsų joje dalyvautų, nes norime, kad tai būtų aišku.
Norime, kad išoriniam pasauliui būtų aišku, jog niekam neleidžiama išeiti už šios teisinės sferos ribų.
Šioje teisinėje srityje galime viską aptarti, tačiau už jos ribų niekam neleidžiama pasilikti ir imtis
priemonių, ir būtent tai mes patyrėme, ir tai daugiau niekada neturi pasikartoti, todėl bus pateiktas šis
baudžiamasis skundas, taip pat tik tam, kad būtų galima atlikti tolesnį viešųjų ryšių darbą.
Šis baudžiamasis skundas yra
būtinas, turime jį pateikti Vokietijoje,
kad galėtume žengti kitą žingsnį į Hagą.
Kai nuvyksime į Hagą, mus tikriausiai palaikys net ir užsienio valstybės, nes jei pažvelgsite į Tarptautinio
baudžiamojo teismo puslapius, pamatysite, kad iki šiol buvo nuteisti tik tamsiaodžiai Afrikos žemyno gyventojai.
Daugelis žmonių dabar sako, kad ne, ne, bet buvo Jugoslavijos tribunolas, būtent, Jugoslavijos tribunolas buvo atskirtas,
tai buvo atskiras tribunolas, jis nebuvo Tarptautinio baudžiamojo teismo dalis, tai buvo Jugoslavijos tribunolas.
Tarptautinis baudžiamasis teismas iki šiol
teisė tik afrikiečius iš Afrikos valstybių.
Kitaip tariant, šis tarptautinis baudžiamasis teismas yra politinė dominavimo priemonė, Amerika jame nedalyvauja, bet, žinoma,
Amerika vis dar dalyvauja, tačiau iš esmės tai yra Vakarų valstybių, Amerikos ir Europos valstybių, dominavimas,
siekiant dominuoti Afrikos valstybių atžvilgiu.
O Afrikos valstybės turėtų būti labai
suinteresuotos, kad Europos politikai pirmą kartą būtų patraukti atsakomybėn.
Tai reiškia, kad jei Afrikos valstybės pritaria šiam skundui arba palaiko
šį mūsų pateiktą baudžiamąjį skundą, jis turi būti persekiojamas.
Mano nuomone, svarbu aiškiai parodyti, kad tarptautinė teisė,
dėl kurios susitarėme, turi būti taikoma visur ir vienodai.
Nepriimtina, kad mes Europoje nuolat sakome graudžias kalbas, o ypač nuolat rodome pirštu į
kitus ir sakome, ką jie daro blogai, o mes patys
galime daryti su savo gyventojais, ką norime.
Mūsų darbas yra tai paviešinti, paaiškinti ir užtikrinti,
kad tie, kurie per pastaruosius trejus metus padarė tai,
kas mums nutiko, t. y. šias priemones, "Corona" priemones, privalomą skiepijimą ir t. t., žinotų, kad jie bus
teisiškai persekiojami visą likusį gyvenimą ir kad mes nenustosime kelti baudžiamųjų
bylų ir užtikrinti, kad šis klausimas būtų sprendžiamas visą likusį jų gyvenimą.
Nes, ir tai yra mano pranešimo tema,
socialinis susitaikymas galimas tik tada, jei
tie, kurie mano, kad jiems leidžiama elgtis ne pagal socialines taisykles, bus patraukti
atsakomybėn, šiuo atveju baudžiamojon atsakomybėn, jei jie atlygins padarytą žalą,
ir aiškiai pasakysime, kad viskas, kas leidžiama mūsų visuomenėje, turi būti mūsų
kartu apibrėžtuose rėmuose, o ne už šių rėmų ribų,
ir kiekvienas, kuris veikia už šių rėmų ribų, yra
nusikaltėlis tarptautinės baudžiamosios teisės prasme ir turi būti patrauktas atsakomybėn.
Labai dėkoju, kad mane išklausėte, linkiu jums viso ko geriausio ir tikiuosi, kad su savimi pasiėmėte
keletą pasiūlymų išeiti į lauką, diskutuoti su išoriniu pasauliu ir paaiškinti, kodėl mes visi
tuo metu išėjome į gatves prieš tokias "karūnos" priemones, kodėl vis dar demonstruojame prieš jas
ir kad šių priemonių kritika yra kur kas platesnė nei "karūnos" priemonės.
Visa tai susiję su mūsų sugyvenimu šioje visuomenėje ir taika joje. Labai ačiū.
Ačiū.
Labai, labai ačiū, Ralf Ludwig. Labai, labai ačiū.
Tai buvo labai, labai įspūdinga ir tikslinga.
Manau, kad tai labai svarbu, net pati pradžia buvo tokia akivaizdi, tas perėjimas į antrą planą, tie diversiniai
manevrai, kad jūs agituojate už neteisingus dalykus, tai buvo toks svarbios informacijos sutelkimas.
Todėl dabar ieškome būdo, kaip pridėti savo svorį prie svarstyklių.
Būtume labai dėkingi, jei galėtume palaikyti tarpusavio ryšį, kad būtume informuoti,
kaip galėtume įsitraukti, ar tai būtų parašai, ar demonstracijos, nežinau.
Prašome ir toliau palaikyti ryšį su mumis, kad galėtume tinkamai jus lydėti ir iš tiesų sudėti visus svarmenis ant svarstyklių.
Dabar tai buvo labai, labai vertinga. Labai ačiū už patarimus.
Labai, labai ačiū.
Linkiu jums daug saulės asmeniniame gyvenime, taip pat ir Maljorkoje.
Dvasia, siela ir kūnas yra išsaugoti, tęskite gerą darbą, mes jumis didžiuojamės. Ačiū už viską, už tai, kad esate šalia, ačiū.
Labai ačiū.