Tagad mēs nonākam pie ceturtā ieguldījuma.
Un tagad ringā stājas otrs advokāts, kurš jau
savā virsrakstā ir atklājis,
ka viņš nevairīsies no jebkura Goliāta.
Man patīk šis nosaukums.
Vai jūs zināt viņa vārdu?
"Nav samierināšanas bez pārvērtēšanas."
Vai tā ir mūzika mūsu ausīm?
Nav samierināšanas bez pārvērtēšanas.
Jā.
Lai gan šis jurists ir no Vācijas, šodien viņš
pievienosies mums no Maljorkas, izmantojot mūsu
mobilo studiju.
Protams, viņa uzmanības centrā nebūs Šveices tiesību akti,
kas mums jau ir bijuši.
Viņš, protams, strādās ar Vācijas un, es pieņemu, Eiropas tiesību aktiem.
Un mums ir interesanti noskaidrot, vai varam rast citus risinājumus.
Vai šajā brīdī es varu jautāt, vai savienojums vispār ir izveidots?
Jā, saikne ir.
Labi.
Tad es gribētu pateikties jums, jurists Ralfs
Ludvigs, par to, ka jūs mūs, nespeciālistus, neatstājat
novārtā un izskaidrojat mums, kāds juridiskais ceļš un kādi juridiskie līdzekļi
ir pieejami, ja veselu tautu pamet tās aizstāvji.
Pirms sākat ar saviem ekspertu komentāriem,
aplūkosim jūsu interesanto īso
biogrāfiju.
Veiksmi.
Ralfs Ludvigs
Ralfs Ludvigs ir dzimis 1972. gadā Osterodē
pie Hārcas Lejassaksijā un ir jurists.
Viņš specializējas sociālo, administratīvo un konstitucionālo tiesību jomā.
Kopš Corona krīzes viņš ir strādājis arī krimināltiesību
un normatīvo pārkāpumu jomā.
Ar viņa kā jurista darba principiem var iepazīties
viņa advokātu biroja tīmekļa vietnē.
"Ikviens, kurš pieņem ļaunumu bez pretrunām, patiesībā sadarbojas ar to. "
Koronavīrusa pandēmijas sākumā Ralfs Ludvigs
panāca, ka Federālā konstitucionālā tiesa
nolēma, ka demonstrācijas nedrīkst aizliegt vispār, pat krīzes laikā.
2020. gada 29. augustā pie Uzvaras kolonnas Berlīnē
viņš administratīvajās tiesās izspieda lielu
laterālās domāšanas demonstrāciju.
Viņš bija daļa no Maikla Ballvega aizstāvības komandas, kad viņš atradās cietumā.
2021. gada jūnijā viņš nodibināja
Noziegumu pret cilvēci izmeklēšanas,
noskaidrošanas, tiesvedības un novēršanas centru (ZAAVV).
Ralfs Ludvigs šodien uzstājas ar runu par tēmu "Corona" - nav izlīguma bez pārvērtēšanas.
Vau!
Pirmkārt, paldies par ielūgumu.
Es priecājos, ka tik daudz cilvēku ir šeit un tik daudz cilvēku skatās.
Vai jūs mani dzirdat?
Jā.
Es priecājos, ka tik daudz cilvēku ir iesaistījušies un ka tik daudz
cilvēku joprojām interesējas par jautājumiem, kas saistīti ar koronavīrusa pandēmiju.
Daudzi cilvēki ne tikai Vācijā, bet visā
pasaulē uzskata, ka šis fenomens ir beidzies.
Taču, manuprāt, ikviens, kurš šodien sekoja
līdzi šai konferencei un kurš to vēroja reālajā
dzīvē, sapratīs, ka šis fenomens vēl nav beidzies.
Nupat vakar lasīju rakstu laikrakstā Badische
Zeitung Vācijā, ka kāds tiesnesis
atkal ir izmantojis savas pilnvaras,
liekot skatītājiem nēsāt FFP2
maskas.
FFP2 maskas, kuras viņš pēc tam pat pats sagādāja,
kuru derīguma termiņš jau bija beidzies, bet
viņš uzstāja, ka tam jānotiek.
Citiem vārdiem sakot, tas, ko esam piedzīvojuši pēdējo trīs gadu laikā, vēl nav beidzies.
Un tas ir tas, kas teikts šīs prezentācijas nosaukumā: viss
ir beidzies, kad mēs samierināmies ar visu šo laiku.
Pārstrāde skar ne tikai Corona.
Pasaulē ir daudz krīžu, mēs to redzam
tieši tagad, mūs satricina daudzas krīzes.
Un, protams, mēs arī izjūtam šos konfliktus,
šos globālos konfliktus, ko mēs piedzīvojam.
Mēs tās izjūtam, jo mēs paši ciešam no sankciju sekām,
pat no sankcijām, ko paši uzspiežam.
Mēs jūtam, ka citu valstu cilvēki vai valstu
vadītāji pieprasa no mums naudu un ieročus.
Mēs apzināmies, ka migrantu plūsma uz Eiropu
un arī uz Vāciju ir acīmredzami bezgalīga.
Un šo konfliktu kontekstā mūsu valstī
pēkšņi tiek mainīti likumi.
Tas nozīmē, ka mums, piemēram, Vācijā, vairs nav atļauts brīvi izteikties.
Mums vairs nav atļauts runāt par Ukrainas
konfliktu, lai gan mēs to vēlētos, jo tad
mums draud kriminālatbildība par naida kurināšanu.
Mēs nedrīkstam runāt par Tuvo Austrumu konfliktu tā, kā mēs to vēlētos, jo tad
mums draud kriminālatbildība par naida kurināšanu.
Citiem vārdiem sakot, viedoklis tiek kriminalizēts.
Un tas ir arī atziņa, ko mēs esam guvuši no koronas perioda.
Tas, iespējams, ir arī vissvarīgākais atklājums, ka valsts ir sākusi
kriminalizēt viedokli, kriminalizēt citus viedokļus.
Ārsti, kuri ir devuši profesionālo zvērestu un kuriem ir atšķirīgs viedoklis, pēkšņi
tiek uzskatīti par noziedzniekiem.
Tas nozīmē, ka ārsts, kurš ārstē pacientus citādi,
nekā nosaka valsts, pēkšņi kļūst par noziedznieku.
Ārstam vairs nav atļauts izlemt, vai izsniegt maskas testu vai nē.
Ārsts vairs nevar izlemt, vai vakcinēt
kādu cilvēku vai ne.
Tas viss pēkšņi tiek atzīts par krimināli sodāmu.
Un tie ir tiešie rezultāti, kas mums ir.
Un mums nevajag domāt, ka tas attiecas tikai
uz veselības aizsardzību, bet arī uz visām
citām krīzēm, ar kurām mēs saskaramies vai kuras mums tiek paziņotas, tiks
izmantoti tieši šādi līdzekļi, lai ierobežotu mūsu tiesības.
Es nevaru piedāvāt konkrētu risinājumu individuālām problēmām.
Arī es to nevēlos.
Bet es varu piedāvāt ideju.
Un tā ir ideja, ka mēs vienkārši sākam
ievērot likumu, kas mums ir.
Daži cilvēki tagad sev jautā, ko viņš saka?
Viņš ir jurists, viņš ir redzējis, kas noticis pēdējos gados.
Bet tieši par to ir runa.
Un ir paziņots, ka es galvenokārt runāšu par Vācijas tiesību aktiem.
Es pievērsīšos arī Vācijas tiesību aktiem, bet vairāk pievērsīšos starptautiskajām tiesībām.
Tāpēc, ka mūsu starptautiskās tiesības ir labas.
Un, ja mēs to piemērotu, tad kaut kas tāds kā koronavīrusa krīze,
kaut kas tāds kā Tuvo Austrumu konflikts, kaut kas tāds kā karš Ukrainā pat
nebūtu iespējams.
Mums vienkārši būtu jāpiemēro likums, kas
mums ir, par ko esam vienojušies kā sabiedrība.
Tieši par to būs mana šodienas lekcija.
Ir šie noteikumi, un šie noteikumi nenāk no manis.
Noteikumu pamatā ir Apgaismības laikmets, un tie izriet no vēsturiskās pieredzes.
Apgaismība savulaik bija vērsta pret aizspriedumiem,
māņticību un patvaļu.
Un, iespējams, jāpiebilst, ka tas ir vērsts ne tikai pret māņticību,
bet arī pret ticību.
Pret ticību zinātnei, nevis pret zinātni kā zinātni.
Tas mums būtu jāsaka arī šodien.
Tāpēc arī šodien mums ir daudz ticību.
Protams, ikvienam ir atļauts ticēt, un katrs var ticēt, kam vien vēlas.
Bet, ja viņš valda pār citu, tad ticība
nedrīkst noteikt šo valdīšanu.
Un Apgaismības mērķis vienmēr bija indivīda
kā atbildīga pilsoņa pašnoteikšanās.
Manuprāt, šis teikums, ko es šodien izvēlējos,
patiesībā ir brīnišķīgs,
jo tas ļoti labi raksturo mūsu pieredzēto korona
pandēmiju jeb korona krīzi.
Runa ir par indivīda kā atbildīga pilsoņa pašnoteikšanos.
Pēdējo trīs gadu laikā mēs neko tādu neesam piedzīvojuši.
Mums netika ne dota pašnoteikšanās
vara, ne pateikts, kā mums uzvesties.
Mums pat teica, ar ko un kur mēs varam svinēt Ziemassvētkus, ar
ko mēs varam iet uz bēres, kā mēs varam piedalīties
dzemdībās un tā tālāk. Citiem vārdiem sakot,
pašnoteikšanās tiesības ir pilnībā ierobežotas.
Mēs nebijām indivīds, mūs neatzina kā indivīdu, bet
mēs bijām briesmu kuģis.
Mums teica, ka esam bīstami, asimptomātiski bīstami.
Un, tā kā mēs esam tik bīstami asimptomātiski, mēs
vairs neesam indivīds un mums ir jāievēro noteikumi.
Vācijā Roberta Koha institūta prezidents Lotārs
Vīlers (Lothar Wieler) tolaik sacīja, ka šos
noteikumus nedrīkst apšaubīt.
Citiem vārdiem sakot, mums tika liegta individualitāte,
un mums nav jārunā par mūsu kā pilsoņu briedumu.
Mums kā pilsoņiem nebija līdznoteikšanās
tiesību, un tā tas nebija tikai Vācijā,
bet arī Austrijā.
Šveicē, manuprāt, notika balsojums par koronas noteikumiem,
pret kuriem pēc tam nobalsoja, bet ne tik stingri, vai drīzāk
par labu koronas noteikumiem.
Taču pilsoņu briedums, vismaz Vācijā un Austrijā, tā arī nav īstenojies.
Un mēs esam mācījušies no vēsturiskās pieredzes.
Mums ir vēsturiskā pieredze, īpaši 20. gadsimtā,
t.i., pagājušajā gadsimtā, ka valsts ir
ne tikai tās pilsoņu labā, bet ka valsts ir
vērsta arī pret daļu iedzīvotāju vai pat
pret iedzīvotājiem kopumā.
Mums ir šī vēsturiskā pieredze, un, pamatojoties uz to, mēs esam
izstrādājuši noteikumus, ar kuriem
šodien vēlos jūs iepazīstināt.
Un, ja mēs paskatāmies uz šiem noteikumiem, kas mums ir bagāžā, kas mums
ir mugursomā, uz apgaismību, uz vēsturisko pieredzi, tad pēkšņi
šī koronārā krīze mūs piemeklē 2020. gadā.
Mēs saskaramies ar kaut ko tādu, ko mēs - kā jau iepriekš tika teikts, es esmu dzimis
72. gadā - nekad savā mūžā neesam piedzīvojuši.
Valsts pēkšņi iejaucas mūsu privātajā dzīvē tā, kā mēs nekad agrāk neesam pieredzējuši.
Notika slēgšana, tika masveidā ierobežotas pamattiesības, piemēram, cilvēki nedrīkstēja
piedalīties demonstrācijās, pēkšņi tika regulēts, cik cilvēkiem
atļauts apmeklēt dzimšanas dienas svinības, cik cilvēkiem atļauts
apmeklēt kādu slimnīcā, cik cilvēkiem atļauts apmeklēt kādu veco ļaužu pansionātā, cik
cilvēkiem atļauts apmeklēt bēres.
Esmu piedzīvojusi tik daudz ciešanu. Rotaļu laukumi tika norobežoti.
Maskas kļuva obligātas, vispirms tā sauktās kopienas maskas, pēc tam
pēkšņi medicīniskās maskas un kādā brīdī arī FFP2 maskas.
Ja kāds būtu varējis nopelnīt naudu, liekot mums nēsāt gāzmaskas,
iespējams, mums kādreiz būtu nācies nēsāt gāzmaskas.
Taču visi šie pasākumi man kā 1972. gadā dzimušam cilvēkam, kurš
uzauga Vācijas Federatīvajā Republikā un piedzīvoja
bijušās VDR atkalapvienošanos ar Federatīvo
Republiku, bija pilnīgi neiedomājami.
Man personīgi bija neiedomājami, ka valsts valdnieki varētu
sākt šādā veidā īstenot varu pār mums.
Un tas, ko es šodien nevēlos ar jums apspriest vai kas nav manas šodienas prezentācijas tēma, ir
jautājums par to, vai medicīniskie pasākumi bija pareizi vai nē.
Neatkarīgi no tā, vai tas, ko valsts noteica kā pasākumus, bija vai nebija
pareizi no medicīniskā viedokļa, no zinātniskā viedokļa.
Es domāju, ka lielākajai daļai no jums ir viedoklis par šo jautājumu.
Taču šis jautājums nemaz nav galvenais; mums ir jāuzdod sev
pavisam cits hipotētisks jautājums.
Iespējams, ka tā ir arī kļūda, ko mēs, juristi,
esam pieļāvuši pēdējo trīs gadu laikā, proti,
ka esam ļāvuši sevi ievilkt argumentācijas modelī,
kas nemaz nav šī jautājuma būtība.
Mēs esam ļāvuši sevi ievilkt argumentācijas shēmā par to,
vai maskas palīdz, vai sociālā distancēšanās
palīdz, vai bloķēšana palīdz, vai mRNS gēnu terapija var pozitīvi ietekmēt vīrusa pārnešanu.
Vai tā var novērst slimības uzliesmojumu vai vismaz mazināt tās izplatību.
Mēs iesaistījāmies visās šajās diskusijās.
Mēs sākām diskusiju par to, vai mūsu veselības aprūpes sistēma patiešām ir pārslogota vai nav, vai
arī pastāv pārslodzes draudi un vai mums ir vai nav jāapspriež
triažēšana, ja pastāv pārslodzes draudi.
Citiem vārdiem sakot, mēs iesaistījāmies diskusijā, kurā vienmēr tika jautāts,
vai šie pasākumi ir vai nav lietderīgi.
Un mana šodienas un vispārējā tēze ir tāda,
ka šis jautājums nav būtisks.
Šis jautājums nav svarīgs apgaismotā sabiedrībā, Rietumu civilizācijā, kas nes sev līdzi
apgaismības laika vērtības un apgalvo, ka mēs esam humānistiska sabiedrība.
Jo mūsu sabiedrībā jautājums ir par to, vai valsts veiktie pasākumi ir kaitīgi.
Tas ir vienīgais jautājums, kas mūs interesē.
Jautājums, kas mūs interesē, ir šāds: vai tas, ko
tie, kas valda šajā valstī vai mūsu valstīs, dara ar mums,
mums kaitē vai nekaitē?
Mums ir jāuzdod sev šis jautājums.
Un es gribētu aicināt jūs visus, kas tagad šeit vērojat,
turpmākajās diskusijās neiesaistīties jautājumā par to, kas tiek darīts, bet vienmēr
uzdot jautājumu, vai tas nekaitē?
Tāpēc es grasos īsi atkāpties uz Izraēlu, jo tur
notiek karš, karš turpinās jau ilgu laiku, bet tagad ir sācies
vēl viens akūts kara posms.
Un katram Izraēlas politiķim ir jāuzdod sev jautājums, un
tas ir arī jautājums, par kuru tiek diskutēts, nevis
par to, vai mūsu pašreiz veiktie karadarbības pasākumi ir
izdevīgi mūsu mērķu sasniegšanai, vai tie varētu būt izdevīgi
mieram, bet gan par to, vai katrs mūsu veiktais pasākums nekaitē cilvēkiem, nekaitē neiesaistītiem cilvēkiem
un vai neiesaistīti cilvēki mirst vai cieš milzīgu kaitējumu veselībai,
ja mēs darām to, ko darām.
Tas ir jautājums, kas tiek uzdots Rietumu sabiedrībā.
Tas ir grūts jautājums, ņemot vērā mūsu bieži vien gūtās atziņas.
Kad mēs redzam, kas notiek dažos gadījumos, tas
ir grūts jautājums, bet valstij nav emociju.
Valstij ir noteikumi, bet mums, cilvēkiem, ir emocijas.
Mēs, cilvēki, dažkārt nonākam dilemmā,
bet valsts dilemmā nenonāk.
Valstī un valsts iestādēs ir noteikumi, un šie noteikumi
ir saprātīgi, un tie ir radīti no saprāta.
Un šis veselais saprāts ir jāpiemēro vienmēr.
Un tieši par to ir runa, par mūsu līdzāspastāvēšanas noteikumiem.
Un, ja uz to raugāmies no tiesību teorijas vai valsts teorijas viedokļa,
mēs visi esam noslēguši sociālu līgumu cits ar citu.
Tagad jūs varat teikt - daudzi cilvēki manos kanālos arī saka, ka es nekad neko
neesmu parakstījis, nekad neesmu noslēdzis partnerības
līgumu, bet tā nav taisnība.
Ja jūs ejat uz lielveikalu un nopērkat kādu pārtiku lielveikalā, ejat pie kases un
noliekat šo pārtiku vai vīna pudeli, vai ko citu
esat nopircis uz letes, tad ir noslēgts līgums.
Jūs nenoslēdzat rakstisku līgumu, kaut ko parakstat, bet jūs noslēdzat līgumu.
Runājot par valsts teoriju, mēs dzīvojam kopā sabiedrībā
un pieņemam šīs sabiedrības noteikumus.
Pirmkārt, tas nozīmē, ka mēs visi esam kopiena un mums ir kopīgi noteikumi.
To, kurā ceļa pusē braucat, var noteikt pēc tā, ka
Anglijā noteikumi ir atšķirīgi nekā Vācijā.
Bet jūs ievērojat šos noteikumus, jūs to darāt katru dienu, jūs ievērojat noteikumus.
Jūs dodaties pie darba devēja un sagaidāt,
ka mēneša beigās saņemsiet algu.
Viņi sagaida, ka darba devējs maksās
sociālās apdrošināšanas iemaksas utt.
Citiem vārdiem sakot, mūsu sabiedrībā ir daudz un
dažādi noteikumi, un to mēdz dēvēt par sociālo līgumu.
Mēs esam noslēguši šo partnerības līgumu netieši, un mēs darbojamies
saskaņā ar šo partnerības līgumu.
Un šis mūsu sabiedriskais līgums nozīmē, ka mēs kā cilvēki, kā indivīdi, kā mēs to zinām no apgaismības laikmeta,
atsakāmies no noteiktām personīgajām brīvībām,
atsakāmies no noteiktām individuālajām tiesībām,
jo mēs paši sakām, ka, atsakoties no šīm tiesībām, nododot varu, jo īpaši
spēka izmantošanas monopolu valstij, mēs kā indivīdi varam attīstīties labāk nekā
tad, ja mums visiem būtu savi noteikumi, mēs dzīvotu saskaņā ar saviem noteikumiem un neierobežotu
sevi noteiktos noteikumos, ko mēs kā kopiena, sabiedrība, valsts vai kā mēs to gribam saukt, paši
sev piešķiram.
Un šis sociālais līgums, es to sauktu par iekšējo loku, tas ir iekšējais
loks, kurā mēs pārvietojamies, un tas ir iekšējais loks, kurā atrodas tie, kam ir valsts
vara, kam ir pārstāvības vara, kurā atrodas tie cilvēki, kam ir rīcības
brīvība, kā to mums ir norādījusi Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa.
Tas nozīmē, ka spriedumu var izdarīt tikai saskaņā ar mūsu kopīgi noteiktajiem noteikumiem.
Un tagad nāk būtiskākais.
Taču ir noteikumi, kurus mēs neesam nodevuši, vai tiesības, kuras mēs neesam nodevuši, un tās ir tiesības uz dzīvību.
Es neesmu nodevis savas tiesības uz dzīvību valsts kopienai,
valsts sabiedrībai vai valstij jebkādā formā.
Manas tiesības uz dzīvību pieder man, un valstij nav tiesību lemt, vai mani nogalināt vai nē.
Tas nav daļa no mūsu savstarpējās vienošanās.
Un valstij nav tiesību izlemt, vai tas man nodara nopietnu fizisku kaitējumu.
Arī tas ir ārpus mūsu savstarpēji noslēgtā sociālā līguma.
Valstij mani ir jāaizsargā.
Valsts pienākums ir nodrošināt slimnīcas, ārstus, medmāsas, medmāsas, medikamentus utt.
Ja skatāmies uz koronavīrusa pandēmiju, tad tas viss ir valsts uzdevums.
Valsts pienākums ir nodrošināt cilvēkiem vislabāko iespējamo aizsardzību pret slimībām un slimību pārnēsāšanu.
Citiem vārdiem sakot, ja valsts zina, ka kāds cilvēks ir nopietnas slimības pārnēsātājs,
tad valsts, protams, var likt šo cilvēku ievietot karantīnā un var teikt: "Ei, mums
ir jāaizsargā tu un sabiedrība, jo mēs zinām,
ka tu esi bīstams.
Bet, protams, valstij nav atļauts šo cilvēku nogalināt.
Jums tas ir jāiztēlojas.
Iedomājieties, ja valsts, Vācijas valsts, Vācijas politika būtu nākusi klajā ar šo
ideju un 2021. gada 10. decembrī nebūtu nolēmusi noteikt obligātu vakcināciju noteiktās iestādēs, bet gan Vācijas
Bundestāgs būtu teicis: labi, visi, kam pierādīta koronavīrusa infekcija, tiks nošauti.
Jo, kad viņi tiek nogalināti, viņi vairs nerada draudus.
Kāds sašutums būtu izskanējis mūsu valstī?
Kādēļ būtu bijis jāsāk kliegt? Tā kā mēs neesam nodevuši šīs tiesības valsts tiesiskajam regulējumam.
Valsts nedrīkst nogalināt nevainīgus cilvēkus. Valsts nedrīkst upurēt cilvēkus savas politikas dēļ.
Tas ir būtisks mūsu regulējums. Un nav dalījuma vērtīgā un nevērtīgā dzīvē.
Nav kvantitatīva, t. i., skaitliska, dalījuma.
Mēs nevaram teikt, ka nogalināsim piecus, lai 500 izdzīvotu.
Mēs nedrīkstam nogalināt nevienu, lai 500 izdzīvotu.
Tas ir būtisks mūsu tiesiskuma princips.
Un šis noteikums ir pārsniegts ne tikai Vācijā, bet arī citās valstīs.
Un tas ir iemesls, kādēļ mēs - es par to runāšu vēlāk - gatavojamies izvirzīt kriminālapsūdzības.
Un tagad es lūdzu ieslēgt prezentāciju, jo es būtībā
vēlos parādīt, ka mēs būtībā jau esam visu sakārtojuši.
Sāksim ar Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma 1. panta 1. punktu, kas nosaka,
ka cilvēka cieņa ir neaizskarama. Un tā ir katra cilvēka cieņa.
Katrs atsevišķs cilvēks nedrīkst kļūt par valsts rīcības objektu.
To vairākkārt norāda Federālā Konstitucionālā tiesa, kad tā izskata 1. pantu.
Cilvēka cieņa ir neaizskarama. Un arī mēs neesam atteikušies no šīs cieņas.
Citiem vārdiem sakot, šī sociālā līguma daļa, ka ne parlaments, pat ne Šveices
parlaments, ne Federālā padome, ne tiesas, ne izpildvara, t.i., policija
vai kāds cits, nedrīkst lemt par šo cieņu, manu cieņu, kas izpaužas
jo īpaši manās tiesībās uz dzīvību.
Tas ir ārpus šī sociālā līguma, tas ir ārpus to cilvēku kompetences pieņemt lēmumus, kuriem mēs esam piešķīruši pārstāvības pilnvaras.
Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 2. pantā tas ir vēl skaidrāk formulēts.
2. pantā ir teikts, un, ja ļaujat tam iedziļināties, ka ikvienas personas
tiesības uz dzīvību aizsargā likums. Valsts nedrīkst nogalināt nevienu cilvēku.
Tas ir tas, kas teikts 2. teikumā: nevienu nedrīkst nogalināt ar nodomu.
Pēc tam seko šis post scriptum: izņemot nāvessoda izpildi Eiropas Savienībā, nāvessoda vairs nav.
Taču tad tā ir juridiski filozofiska diskusija par to, vai drīkst vai nedrīkst nogalināt vainīgu personu.
Tas nav daļa no manas prezentācijas.
Bet nevainīgu cilvēku, kā jūs varat redzēt no šī, nedrīkst apzināti nogalināt, izņemot,
izpildot tiesas piespriesto nāvessodu par noziegumu, par kuru likumā ir paredzēts nāvessods.
Nevienu cilvēku nedrīkst apzināti nogalināt.
Eiropas Cilvēktiesību konvencija attiecas arī uz Šveici. Valstij nav atļauts nogalināt cilvēkus.
Mēs ejam tālāk. Mums joprojām ir Eiropas Pamattiesību harta.
Arī Eiropas Pamattiesību hartas 1. pantā noteikts, ka cilvēka cieņa ir neaizskarama.
Tieši tas ir teikts Vācijas Pamatlikuma 1. pantā.
2. pantā ir noteikts, ka ikvienam ir tiesības uz dzīvību.
Un šeit nāvessods tagad ir izslēgts, nevienam nedrīkst piespriest nāvessodu vai izpildīt nāvessodu.
Bet ikvienam cilvēkam ir tiesības uz dzīvību, ikvienam cilvēkam.
Un 3. pantā ir noteikts, ka ikvienam ir tiesības uz fizisko un garīgo neaizskaramību.
Valsts nedrīkst kaitēt nevienam cilvēkam, runa vienmēr ir par valsti, runa ir par to, ka valstij, no vienas puses, protams, ir mūs jāaizsargā,
bet, no otras puses, tai nav aktīvi jākaitē mūsu ķermeņiem.
Un, izlasot 3. panta 2. punktu, atcerieties koronavīrusa pandēmiju, ko mēs visi esam piedzīvojuši.
Medicīnas un bioloģijas kontekstā īpaši jāņem vērā šādi aspekti.
Datu subjekta brīva piekrišana pēc iepriekšējas informēšanas saskaņā ar likumā noteiktajiem nosacījumiem.
Runa ir par brīvu piekrišanu.
Saskaņā ar Eiropas Pamattiesību hartu medicīnisku iejaukšanos cilvēka
ķermenī var veikt tikai tad, ja tā ir brīvprātīga.
Un mums nav jārunā par to, ka obligātā vakcinācija cilvēkam, kurš strādā medicīnas jomā vai ir karavīrs, vismaz
Vācijā vai Itālijā, kurš ir vecāks par 50 gadiem, vai Austrijā tā
pat bija obligāta visiem austriešiem, kas tur netika ieviesta, bet visiem austriešiem, ka šis cilvēks
faktiski ir spiests ar naudas sodu, ar profesionālo aizliegumu, ar ekonomisku eksistences iznīcināšanu, ja viņš
nepiekrīt šai obligātajai vakcinācijai, un tad tā vairs nav piekrišana, bet gan pienākums.
Mēs kā juristi to saucam par piespiešanu.
Citiem vārdiem sakot, valsts nedrīkst to darīt.
Tas ir pilnīgi skaidrs, un, vēlreiz izlasot 4. pantu, padomājiet par maskām.
Nevienu nedrīkst pakļaut spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodīšanai.
Kad mēs tagad domājam par šo tiesnesi Freiburgā, kurš vakar sacīja, ka jums, lūdzu,
jāvalkā FFP2 maska, starp citu, vēl viena FFP2 maska, kuras derīguma termiņš jau beidzies,
un mēs skatāmies uz sevi, šeit nevienu nedrīkst pakļaut pazemojošai attieksmei,
mēs sev jautājam, ko domā šis tiesnesis, kas šeit notiek?
Ir arī citas tiesības.
Man šeit ir tikai izlase - Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 3. pants.
Ikvienam ir tiesības uz dzīvību, brīvību un personas drošību, ikvienam ir tiesības uz dzīvību.
Tātad mēs varam aplūkot visus Rietumu pamatlikumus, konstitūcijas,
pamatlikumus, pamattiesības un visu, kas vien ir.
Un, kā jau iepriekš minēju, no apgaismības mācībām un vēsturiskās pieredzes
mums atkal un atkal tiek teikts, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz dzīvību.
Un tagad tas turpinās, tieši tā, atkal tas ir Bioētikas konvencijas 2. pants.
Varu uzreiz teikt, ka Vācija nav ne parakstījusi, ne ratificējusi šo bioētikas konvenciju.
Izlasot šo teikumu, jūs varat saprast, kāpēc.
Tā nosaka, ka cilvēku intereses un labklājība ir svarīgākas
par sabiedrības vai zinātnes interesēm.
Ja jums ir šādi pamatnoteikumi, šie ir bioētikas pamatnoteikumi, šī bioētikas konvencija tika pieņemta 1997. gadā.
Citiem vārdiem sakot, jau kopš 1997. gada cilvēki ir domājuši par apdraudējumu, kas cilvēkiem
draud, ja medicīna vai bioloģija, iespējams, pat apvienota gēnu terapijā, var ietekmēt cilvēka ķermeni.
Ko mēs drīkstam un ko nedrīkstam darīt?
Un cilvēka dzīvības aizsardzība, indivīda aizsardzība,
ikviena no jums aizsardzība vienmēr ir bijusi priekšplānā.
Un šeit ir ļoti skaidri formulēts, ka jums ir prioritāte pār sabiedrības interesēm.
Un ko jums ir stāstīts pēdējo trīs gadu laikā?
Esiet solidāri, esiet solidāri ar sabiedrību, esiet solidāri ar neaizsargātajiem,
esiet solidāri ar tiem, kuri citādi nomirs no koronavīrusa vai Kovid-19,
ja neievērosiet mūsu dotos noteikumus.
Un tieši tas ir tas, ko brīvā sabiedrībā nav atļauts darīt.
Jo tā vairs nav cilvēka labklājība, bet gan
sabiedrības interešu prioritāte, ko nosaka pārstāvji, kuri nav ievēlēti šim nolūkam.
Un tagad, protams, jūs varat teikt, un tas ir arguments, ko mēs vienmēr esam dzirdējuši, tas
ir arguments, ko mēs vienmēr esam dzirdējuši, bet mums bija ārkārtas stāvoklis.
Tā bija krīze, tas bija vīruss, kaut kas mums nezināms, jauna veida vīruss.
Labi, tas nebija nemaz tik jauns, to mēs jau zinām, taču tas bija
jauna veida vīruss, kas mūsu veselības aprūpes sistēmu noveda līdz tās robežām.
Tā ir sociāla ārkārtas situācija, un sociālas ārkārtas situācijas
gadījumā valstij ir jābūt iespējai rīkoties citādi
nekā, teiksim, miera laikā vai laikā, kad nav ārkārtas situācijas.
Un tieši no tā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas autori vēlējās mūs pasargāt.
Viņi zināja, ka šāds paziņojums kādā brīdī tiks izteikts, jo, kā jau Karls
Šmits bija teicis, tas, kurš lemj par ārkārtas stāvokli, lemj par valsti, lemj par sabiedrību, viņa rokās ir vara.
Jurists Karls Šmits bija tas, kurš 1930. gados pieņēma
lēmumu par ārkārtas stāvokli, un viņam bija taisnība.
Bīstamība vienmēr ir tāda, ka ir cilvēki, kas izsludina ārkārtas stāvokli,
kas, iespējams, pat rada ārkārtas stāvokli, mēs to nezinām, bet daudzos
gadījumos ir daudz pazīmju, ka noteikti ir bijušas intereses radīt ārkārtas stāvokli,
krīzi, kuru jūs pēc tam atrisināt ar līdzekļiem, kurus jūs paši izveidojat,
atsaucoties uz šo ārkārtas stāvokli, kas, tā sakot, tika radīts iepriekš, un sakot, nu, mums
ir šis ārkārtas stāvoklis, un tā tam ir jābūt.
Ārkārtas stāvokli vai lēmumu par ārkārtas stāvokli nekad nedrīkst pieņemt persona, kas to izsludina.
Tas ir svarīgs noteikums, kas mums ir jāieraksta visās konstitūcijās, visu valstu konstitūcijās, jo, ja persona,
kas izsludina ārkārtas stāvokli, var arī pieprasīt sev priekšrocības, ko šis ārkārtas stāvoklis sniedz, tad var
tikt apdraudēta jebkura demokrātiska, miermīlīga un liberāla sabiedrības forma.
Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 15. pantā ir noteikts,
ka valsts dzīvību apdraud karš vai citas ārkārtas situācijas,
par ārkārtas situāciju uzskatīsim koronavīrusa pandēmiju.
Tādējādi jebkura Augstā Līgumslēdzēja puse, t.i., valsts, var veikt pasākumus,
atkāpjoties no šajā konvencijā paredzētajiem pienākumiem.
Mēs to aplūkojām jau iepriekš, 2. pantā ir teikts, ka nevienu nedrīkst nogalināt tīši.
Un, ja mēs tagad aplūkojam 2. punktu, tajā ir teikts, ka, pamatojoties uz 1. punktu, proti, ārkārtas stāvokli,
no 2. panta var atkāpties tikai likumīgu kara darbību rezultātā.
Tas nozīmē, ka pat tad, ja koronavīrusa pandēmijas dēļ būtu izsludināts ārkārtas
stāvoklis, no noteikumiem, vismaz no noteikuma, ka valsts nedrīkst nogalināt cilvēkus, nebūtu jāatsakās.
Pat ja būtu bijusi ārkārtas situācija, tas ir, jautājums par to, vai tā bija ārkārtas situācija,
vai veselības aprūpes sistēma gandrīz sabruka vai nē, ir pilnīgi nebūtisks.
Jo, pat ja tas tā būtu, nedrīkstētu atkāpties no noteikuma,
ka valstij nav atļauts nogalināt cilvēkus.
Un ļoti, ļoti svarīgi, ja jūs vēlaties novirzīties no šī, ir brīdinājuma funkcija,
tas ir šis 3. punkts, tad attiecīgajai valstij, proti, Eiropas Padomes ģenerālsekretāram, ir
jāsniedz visaptveroša informācija par pasākumiem un, tā sakot, jāpaziņo, ka ir ārkārtas
stāvoklis un ka šī ārkārtas stāvokļa dēļ tagad tiek veikti īpaši pasākumi.
Starp citu, neviena valsts to nav izdarījusi, un tāpēc Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir
atcēlusi aizliegumu arodbiedrību demonstrācijām Šveicē, jo neviena Eiropas Savienības valsts to nav izdarījusi,
neviena valsts nav ziņojusi Eiropas Padomes ģenerālsekretāram par ārkārtas stāvokli.
Citiem vārdiem sakot, neviens neuzskatīja, ka mums vispār ir ārkārtas situācija.
Un, ja nav norādīts uz ārkārtas stāvokli, tad mēs
nedrīkstam atkāpties no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas noteikumiem,
kas ir salīdzināmi ar visām pamattiesībām visās valstīs.
Un pat tad, ja par to tiktu ziņots un tiktu izsludināts ārkārtas stāvoklis, nekad nedrīkstētu atkāpties no noteiktiem noteikumiem, proti,
ļoti konkrētiem pamatnoteikumiem, tostarp aizlieguma nogalināt cilvēku, nevainīgu cilvēku.
Citiem vārdiem sakot, šī ārkārtas situācija nepastāvēja, par to netika ziņots,
un, pat ja tā būtu pastāvējusi, nevajadzēja veikt konkrētus pasākumus.
Tagad man ir nepieciešams nākamais diapozitīvs. Un kā tiesas to risināja iepriekš?
Es jums esmu iesniedzis divus lēmumus.
Es jums esmu iesniedzis Federālās Konstitucionālās tiesas lēmumu saistībā ar Aviācijas drošības likumu.
Vācijā attēli no Amerikas noveda pie Aviācijas drošības likuma izveides,
kurā teikts, kas notiks, ja Vācijā nolaupīs pasažieru lidmašīnu,
uz tās klāja būs cilvēki, un šī pasažieru lidmašīna tagad ielidos kādā tornī, ielidos
futbola stadionā, pilnā futbola stadionā vai citur, kur ir daudz cilvēku.
Un tad tika izveidots likums, kas paredzēja, ka noteiktos apstākļos šādu pasažieru lidmašīnu
ar nevainīgiem pasažieriem uz klāja var notriekt.
Pēc tam tas nonāca Federālajā konstitucionālajā tiesā, un Federālā konstitucionālā
tiesa 2007. gadā pateica ļoti skaidrus vārdus.
Tā ir norādījusi, ka, izmantojot savu nogalināšanu kā līdzekli, lai glābtu citus, cilvēki tiek reabilitēti un
vienlaikus viņiem tiek atņemtas tiesības.
Vienpusēji atbrīvojoties no savas dzīvības pēc valsts rīkojuma, lidmašīnas pasažieriem, kuriem pašiem kā upuriem ir vajadzīga
aizsardzība, tiek liegta vērtība, kas pieder cilvēkam viņa paša dēļ.
Un vēl skaidrāk, piemērojot 1. panta 1. punktu, tā ir teikusi, ka
Saskaņā ar Pamatlikumā noteikto cilvēka cieņas garantiju ir pilnīgi neiedomājami apzināti nogalināt nevainīgus cilvēkus,
kas atrodas tik bezpalīdzīgā situācijā, pamatojoties uz likumīgu atļauju.
Ja Federālā konstitucionālā tiesa saka, ka cilvēka cieņas garantijas 1. panta 1. punkts padara absolūti
neiespējamu cilvēku objektivizāciju un cilvēku upurēšanu, lai glābtu citu cilvēku dzīvības,
tad es varu noteikt obligātu vakcināciju, tad es varu noteikt obligātu mRNS gēnu terapijas ielaišanu
organismā, lai nezaudētu darbu, ekonomisko eksistenci, naudas sodus utt.
Citiem vārdiem sakot, es nekādos apstākļos nepieņemtu pienākumu vakcinēties, jo tad es piekristu, ka cilvēki mirst.
Un valsts to nedrīkst darīt.
Un ir vēl viens lēmums, kas ir vēl skaidrāks.
Tas ir Eiropas Cilvēktiesību tiesas lēmums.
2005. gadā Vācijā tika nolaupīts jauna baņķiera dēls.
Šis jaunais baņķiera dēls tikko bija nolaupītājs kaut kur aizvedis.
Nolaupītājs tika noķerts, un policists, kurš bija šo nolaupītāju, Magnuss Gevgens ir viņa vārds šeit, runa ir par Gevgena spriedumu,
savā varā gribēja glābt šī jaunā baņķiera dēla dzīvību un tad draudēja Magnusam Gevgenam ar spīdzināšanu.
Viņš teica, ka tagad šeit ieradīsies ierēdnis, viņš jau ir ceļā, viņu atvedīs ar helikopteru,
un šis ierēdnis radīs jums nepanesamas sāpes, un labāk, lai jūs mums pateiktu, kur ir šis zēns.
Atrašanās vieta tika atklāta, bet tā bija tikai ķermeņa atrašanās vieta, zēns jau bija miris.
Un pēc tam šis nolaupītājs vērsās tiesā pret spīdzināšanas draudiem.
Tas nonāca līdz pat Eiropas Cilvēktiesību tiesai, un es tikai vēlos atsaukties uz šo vienu pamatprincipu, 1. pamatprincipu.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir norādījusi, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. panta, t. i., aizlieguma
spīdzināt vai necilvēcīgi izturēties pret kādu personu, pārkāpumu nevar attaisnot
neatkarīgi no attiecīgās personas uzvedības, pat lai glābtu dzīvību
un pat tad, ja visā valstī ir ārkārtas stāvoklis.
Kāpēc Eiropas Cilvēktiesību tiesa tā izteicās?
Jo Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir teikusi, ka mēs nedrīkstam atvērt šīs durvis.
Ja mēs sāksim spīdzināt un teiksim, ka to darām, lai glābtu
dzīvības, vai arī lai aizsargātu valsti no uzbrukuma.
Kad mēs sākam mocīties, tad durvis tiek atvērtas, tad aizsprosts tiek pārrauts, un šis aizsprosts
kļūst arvien mazāks un mazāks, un aizsprosta pārrāvums kļūst arvien lielāks un lielāks.
Citiem vārdiem sakot, mēs atrodam arvien vairāk veidu, kā spīdzināt cilvēkus, un tad kādā brīdī mēs varētu
teikt, ka Vācijā ir 25 gados vecāki cilvēki, kuri jūtas piederīgi Reihsbürger scēnai, kuri vēlas
organizēt apvērsumu, kuri faktiski iegrūstu šo valsti haosā, un, lai uzzinātu,
kas vēl stāv aiz šiem 25 cilvēkiem, mums būtu jāizmanto spīdzināšana.
Un tad pēkšņi jūs varētu sākt izdomāt stāstus, lai attaisnotu spīdzināšanu,
necilvēcīgu un pazemojošu izturēšanos.
Un, ja tas attiecas uz spīdzināšanu, tad, protams, vēl jo vairāk tas attiecas uz nogalināšanu.
Tas nozīmē, ka, ja valstij nav atļauts spīdzināt, lai novērstu briesmas, tad, protams, tai noteikti nav atļauts nogalināt nevainīgus cilvēkus.
Viņam šeit nav atļauts pat spīdzināt vainīgu personu, bet, protams, viņam nav atļauts nogalināt nevainīgus cilvēkus.
Es gribētu pieņemt nākamo lēmumu, un tagad tas kļūst aizraujoši, kāpēc es jums to visu stāstu?
Rezumējot līdz šim teikto, varu teikt, ka valsts nedrīkst nogalināt nevainīgus cilvēkus.
Viņam nav atļauts to darīt, pat ne tādēļ, lai glābtu dzīvības, pat ne tādēļ, lai glābtu daudzas dzīvības, jo katra dzīvība ir vienādas vērtības.
Mana dzīve ir tik daudz vērta, ka valsts nedrīkst mani upurēt, nedrīkst upurēt mani
un manu dzīvi, lai sasniegtu jebkādu labumu, ko tā iedomājas.
Un tagad aplūkosim Federālās konstitucionālās
tiesas lēmumu par obligāto imunizāciju Vācijā.
Tas ir 224. punkts, un 2022. gada 27. aprīlī Federālā Konstitucionālā
tiesa atsaucas uz Paula Ērliha institūta ziņojumu.
Paula Ērliha institūts ir atbildīgs par zāļu drošumu.
Ikviens, kurš dzird Sucharit Bhakdi, Beate Bahner vai citus, atpazīs Paula Ērliha institūta nosaukumu.
Un 2021. gada 26. oktobra ziņojumā šis Paula Ērliha institūts norāda, un uz to atsaucas arī Federālā Konstitucionālā
tiesa, ka kopumā ir bijušas 1802 aizdomas par nāves gadījumiem saistībā ar vakcināciju.
Tas nozīmē 0,02 ziņojumus par iespējamiem nāves gadījumiem uz 1 000 vakcināciju jeb vienu cilvēku uz 50 000 vakcināciju.
Tas nozīmē, ka 2022. gada 27. aprīlī Federālā konstitucionālā
tiesa tika informēta par ziņām, ka vakcinācijas rezultātā mirst cilvēki.
Mēs runājam par vakcināciju, kas ir ieviesta kā obligāta vakcinācija noteiktām profesionālajām
grupām, proti, medicīnas dienestā strādājošajiem un karavīriem.
Citiem vārdiem sakot, cilvēki bija spiesti šo vielu ievadīt savos organismos, kur saskaņā ar Paula Ērliha institūta
ziņojumiem 2 no 1000 vakcinācijas gadījumiem ir izraisījuši aizdomas par nāves gadījumiem.
Citiem vārdiem sakot, Federālā Konstitucionālā tiesa apzinājās, ka šī vakcinācija var būt letāla.
Tagad aplūkosim nākamo šī lēmuma punktu.
Federālā Konstitucionālā tiesa cenšas visu šo lietu sakārtot perspektīvā.
Sākumā jūs pat sakāt, ka tie ir tikai aizdomīgi ziņojumi, bet tas ir jāņem vērā.
Saskaņā ar 2021. gada 23. decembra drošuma ziņojumu, kas ir turpmāk minētais ziņojums, tikai 78 gadījumos
no šiem nāves gadījumiem saikne ar vakcināciju tiek uzskatīta par iespējamu vai iespējamu.
Citiem vārdiem sakot, Federālā Konstitucionālā tiesa pieņem, ka Vācijas atbildīgais institūts par zāļu drošību
pats apgalvo, ka 78 no reģistrētajiem nāves gadījumiem, iespējams, ir cēloņsakarīgi saistīti ar vakcināciju.
Un tas nozīmē, ka Vācijas Federālā konstitucionālā tiesa ir atzinusi,
ka Vācijā 78 cilvēkiem ir atļauts mirt, lai glābtu citus.
Šie 78 cilvēki ir cilvēki, kuri var būt mūsu vecāki, mūsu
bērni, mūsu brāļi un māsas, mūsu draugi vai mēs paši.
Kurai valstij ir tiesības teikt, ka 78 cilvēki tomēr nav tik daudz?
To var izdarīt 78 cilvēkiem, un tie ir tikai tie, kas ir identificēti no iespējamajiem gadījumiem.
Ja tajā būtu teikts, ka kāds, iespējams, ir miris no vakcinācijas, Federālajai Konstitucionālajai tiesai būtu bijis jāsaka:
"Atvainojiet, šis lēmums par obligātu vakcināciju iestādēs ir ārpus sociālā līguma, ko mēs ar jums esam noslēguši.
Mēs kā tiesa nevaram par to lemt, jo mums nav atļauts lemt par jūsu nāvi.
Mēs nedrīkstam pieņemt spriedumu, ka, jā, valsts
var apzināti nogalināt noteiktu procentu cilvēku.
Jo mēs zinām, ka, vēlākais, ar šo Federālās Konstitucionālās tiesas lēmumu,
pat oficiāli mēs zinām, ka cilvēki mirst no vakcinācijas.
Un nevienam cilvēkam nevajadzētu mirt valdības pasākumu dēļ.
Atgriezieties pie jautājuma, ko es uzdevu sākumā
un ko es gribēju, lai jūs uzdodat cilvēkiem ārpusē.
Nevis kam tas dod labumu, bet kam tas kaitē?
Un kam ir tiesības izlemt, ka kaut viens cilvēks mirst tāpēc, ka es viņam
pavēlu paciest kādu pasākumu, ko es kā valsts uzskatu par pareizu?
Tas ir ārpus mūsu noslēgtā sociālā līguma.
Starp citu, es jums to tagad pierādīšu, jo tam ir sekas.
Tam ir sekas, kad valsts iestādes, mūsu ievēlētos vai
mūsu netieši ievēlētos pārstāvjus, Federālās Konstitucionālās
tiesas tiesnešus ievēl Bundestāgs un Bundesrats, kas nozīmē, ka visi
mūsu pārstāvji savā amatā ir nonākuši tieši vai netieši ar
mūsu kā valsts pilsoņu ievēlēšanas aktu.
Tomēr šie valsts varas pārstāvji var pārvietoties tikai šajā mūsu sociālā līguma iekšējā lokā.
Tāda ir sprieduma brīvība.
Ikviena valsts institūcija un ikviens valsts darbinieks var rīkoties šī
sabiedriskā līguma ietvaros, kas tiek īstenots ar pamattiesību, likumu utt. palīdzību.
Taču viņš nedrīkst to darīt ārpusē.
Un, ja viņš to dara, un tagad es lūdzu nākamo slaidu, ja viņš to dara, tad arī par to ir likums.
Un šis likums ir Starptautiskais kriminālkodekss.
Un 7. pantā ir teikts "Noziegums pret cilvēci", kas nāk no angļu valodas Crime Against Humanity,
es to vienmēr tulkoju kā "Noziegums pret cilvēci", un mani par to dažkārt
kritizē, jo cilvēki saka, ka tur ir "cilvēcība".
Nē, katrs šāda veida noziegums nav noziegums pret cilvēci, tas
nav necilvēcīgs, tas ir noziegums pret pašu cilvēci.
Tāpēc es to tulkoju Hannas Ārentas (Hannah Arendt) izpratnē kā noziegumus pret cilvēci.
Un šeit tagad ir teikts, ka, ja kāds kā valsts institūcija vai valsts amatpersona nogalina
kaut vienu cilvēku plaša vai sistemātiska uzbrukuma laikā civiliedzīvotājiem, tad viņš tiks
sodīts, šeit tālāk ir teikts, ar mūža ieslodzījumu.
Citiem vārdiem sakot, paplašināts vai sistemātisks uzbrukums, tas vienmēr ir sistemātisks, ja pastāv likums.
Ja ir likums, kas nosaka, ka, ja strādājat medicīnas jomā, jums ir jāvakcinējas ar mRNA
vakcīnu, kas, kā mēs zinām, var izraisīt nāves gadījumus, miokardītu un citas lietas.
Ja to dara valsts, tad tas ir sistemātiski.
Un tas ir sistemātisks uzbrukums civiliedzīvotājiem, kas vienmēr tiek interpretēts
kā uzbrukums visiem civiliedzīvotājiem vai daļai civiliedzīvotāju.
Mums nav jārunā par to, ka medicīnas dienesta darbinieki
vai mediķi ir civiliedzīvotāju daļa.
Starp citu, arī miera laikā karavīri ir daļa no civiliedzīvotājiem.
Un ikviens, kurš tad nogalina personu, kas ir saistīts ar šādu izvērstu, paplašinātu līdzekli lielā skaitā gadījumu, kas ir
tas, kas mums šeit ir, vai sistemātisku uzbrukumu, sistemātiski tas ir rīkojums, likums, noteikums vai tamlīdzīgi, tiks sodīts.
Ikviens, kurš ilgstoša vai sistemātiska uzbrukuma laikā nodara citai personai smagu fizisku vai psihisku kaitējumu, jo īpaši
tādu, kāds aprakstīts Kriminālkodeksa 226. pantā, šeit Kriminālkodeksa 226. pants, ja miesas bojājumu rezultātā tiek zaudēta redze
vienai vai abām acīm, tiek zaudēta dzirde, tiek zaudēta spēja runāt, tiek zaudēta reproduktīvā
spēja, tiek zaudēta kāda svarīga ķermeņa daļa vai tiek zaudēta spēja to pastāvīgi lietot,
dzirdes, runas spējas, reproduktīvās spējas, svarīgas ķermeņa daļas zaudējumu vai pastāvīgu lietošanas spēju zaudējumu vai būtisku paliekošu veselības
traucējumu, miokardītu vai redzes zudumu, paralīzi vai garīgu slimību vai invaliditāti, tad šie ir šeit minētie sodi.
Tas nozīmē, ka cilvēkiem ir likts paciest vakcīnas
- mRNS gēnu vielas - ievadīšanu savā ķermenī, zinot
- un tas arī bija zināms -, ka tā var radīt nopietnu
fizisku vai garīgu kaitējumu citai personai, un mēs nerunājam
par iespējamiem gadījumiem 1 pret 50 000, bet par iespējamiem
gadījumiem 1 pret 5000 vai mazāk.
Citiem vārdiem sakot, tas ir ārpus mūsu noslēgtā sociālā līguma,
un, ja valsts iestādes rīkojas ārpus sociālā līguma, tad tās ir vainīgas noziegumos
pret cilvēci, jo tās dara kaut ko tādu, ko tām nav atļauts darīt,
jo tās dara kaut ko tādu, ko mēs tām nekad neesam uzticējuši
saskaņā ar līgumu, ko ar tām esam noslēguši.
Viņi izmanto pilnvaras, ko mēs viņiem esam devuši, citiem vārdiem sakot, mēs faktiski atsakāmies
no ieročiem, pašaizsardzības, pašaizsardzības, vigilances un tā tālāk par labu valstij, lai
valsts varētu mūs aizsargāt, un, ja tā ļaunprātīgi izmanto šīs pilnvaras, ko mēs esam
tai devuši, un ne tikai ļaunprātīgi izmanto, bet arī rīkojas ārpus pilnvarām, ko mēs esam tai
devuši, tad tas ir noziegums pret cilvēci. Tāpēc ir izstrādāti šie standarti.
Tas pats, starp citu, attiecas arī uz gadījumiem, kad jūs vajāat
kādu identificējamu grupu vai kopienu. Tas arī ir noticis.
Tiem, kas strādā medicīnas
jomā, ir teikts, ka, ja to nedarīsiet,
vairs nevarēsiet praktizēt savu profesiju.
Tātad, pat ja jūs tagad nostātos un teiktu, ka tas viss bija brīvprātīgi, ka tas nemaz nebija piespiedu pasākums, kas, protams, nav taisnība,
jūs arī to nevarēsiet apstrīdēt, bet, pat ja jūs to teiktu, Starptautiskā kriminālkodeksa 7. iedaļas 10. punkts tik un tā tiktu izpildīts.
Un es nezinu, cik daudzi no jums tagad ir laterāli domājoši.
Cilvēkiem ir aizliegts piedalīties demonstrācijās tikai tāpēc, ka viņi ir laterāli domājoši.
Tā ir arī vajāšana 10. punkta izpratnē, jo kāda grupa pēkšņi tika
izstumta no sabiedriskās darbības tikai tāpēc, ka tā bija kritiska.
Vai, piemēram, tie, kuri nebija vakcinēti un kuriem vairs nebija atļauts apmeklēt
koncertu. Vai arī tie, kuri nebija vakcinēti un vairs netika ielaisti nevienā veikalā.
Piemēram, man neļāva iet uz tualeti Karštatē demonstrācijas laikā
vai pēc demonstrācijas Frankfurtē, jo man nebija vakcinācijas kartes.
Hesenē bija noteikumi, kas to paredzēja.
Un tas ir viss 10. numurs.
Un, protams, mums tas būs jārisina, jo, ja mēs to nerisināsim, tad mēs faktiski ļausim
valdošajiem visās šajās valstīs - tas attiecas
uz Šveici, Austriju, Itāliju, Franciju, visām
valstīm - darboties ārpus mūsu kopīgi noteiktajiem noteikumiem bez jebkādām sekām.
Un mēs to nevaram un nedrīkstam pieļaut, jo tad mēs arī rīkojamies nelikumīgi.
Un tagad daži no jums, iespējams,
domā: jā, bet tie ir politiķi,
valsts darbinieki un tiesneši, un viņus visus aizsargā likums.
Viņiem ir imunitāte, tiesnešiem ir Tiesnešu
likums, kas nozīmē, ka tiesnesi nevar notiesāt viņa sprieduma
dēļ, un tā tālāk un tā tālāk. Tas ir likuma pārkāpums utt. Nē, tā nav taisnība.
Tas ir starptautiskais Romas statuss, tas ir statuss, ko piemēro,
kad dodaties uz Hāgu Starptautiskajā Krimināltiesā.
Vispirms mums ir jāiesniedz kriminālsūdzība
Vācijā Federālajā prokuratūrā, un, ja šī
kriminālsūdzība netiek pieņemta vai netiek izskatīta, tad ceļš uz Hāgu ir atvērts.
Taču tie paši noteikumi, kas attiecas uz Romas Statūtiem, attiecas arī uz Starptautisko kriminālkodeksu. Un tagad ieklausieties.
Šis likums ir vienlīdz piemērojams visām personām neatkarīgi no to oficiālā statusa.
Jo īpaši valsts vai valdības vadītāja, valdības vai parlamenta
locekļa, ievēlēta pārstāvja vai valdības amatpersonas amats
neatbrīvo personu no kriminālatbildības saskaņā ar šiem Statūtiem
un pats par sevi nav pamats tās mīkstināšanai.
Imunitāte vai īpaši procesuālie noteikumi, kas
saskaņā ar valsts vai starptautiskajām tiesībām
ir saistīti ar personas oficiālo statusu, neliedz
Tiesai īstenot savu jurisdikciju.
Imunitāte nepastāv. Kāpēc nav imunitātes?
Ikviens, kurš rīkojas ārpus statūtu
ietvara, protams, nevar atsaukties uz imunitāti, kas ir tikai daļa no statūtiem.
Politiķis, kurš rīkojas saskaņā ar noteikumiem, protams, vienmēr
var teikt, lai man kā politiķim netiktu uzbrukts (ja
vien viņš nav AfD), tad es varu atsaukties uz imunitāti
un nevaru tikt notiesāts par savu politisko darbību.
Taču runa ir par to, ka politiķi, kas rīkojās,
tiesneši, kas rīkojās, un parlamentārieši, kas
rīkojās, rīkojās nevis saskaņā ar mūsu līguma noteikumiem,
bet gan ārpus mūsu līguma noteikumiem.
Tāpēc jums nav imunitātes.
Tāpēc jūs var saukt pie atbildības, pat
ja esat to darījis jebkurā amatā valstī.
Un tas ir ļoti svarīgi. Un tas ir tieši tas ceļš, kas mums kopīgi jāiet.
Un kas ir īpašs Romas Starptautiskajos
statūtos?
Īpašais ir tas, ka mēs neapgrūtināsim savu valsti.
Mēs neapgrūtināsim Šveici, Austriju, Itāliju vai Vāciju ar sekām.
Jo tiesā tiek tiesātas nevis valstis, nevis
valdības, nevis parlamenti, nevis tiesas,
bet gan atsevišķi cilvēki, jo tie, kas ir
rīkojušies, ir atsevišķi cilvēki.
Likumus ir izstrādājuši
indivīdi.
Noteikumus ir izstrādājuši atsevišķi cilvēki. Tie ir atsevišķi cilvēki, kas ir pasludinājuši spriedumu.
Visi viņi stāsies tiesas priekšā. Vai arī, protams, šobrīd jums ir jāsaka, ka jāstājas tiesas priekšā.
Visi viņi stāsies tiesas priekšā, un iespēja, kas mums ir, un mums arī būtu jāpanāk, lai šie noteikumi tiktu
ieviesti, ir tāda, ka līdztekus brīvības atņemšanas sodam var piemērot arī naudas sodu un ka, pats galvenais,
tiem, kas ir izdarījuši šos noziegumus, var konfiscēt ienākumus, īpašumu un aktīvus, kas iegūti no šiem noziegumiem.
To var iemaksāt trasta fondā, ko izmaksā par labu noziegumos
cietušajiem un noziegumos cietušo tuviniekiem.
Tas nozīmē, ka cietušie nesaņem kompensāciju no mūsu nodokļiem, bet gan no
noziedznieku gūtās peļņas, ko mēs varam atņemt viņiem un viņu ģimenēm.
Tā ir būtība.
Noziedzniekiem ir jāatmaksā viss, ko viņi ir ieguvuši, kā arī soda naudas, lai kompensētu cietušajiem nodarīto kaitējumu.
Starp citu, šajā jautājumā mums jābūt uzmanīgiem, jo, ja mēs vērsīsimies
pret vakcīnu ražotājiem, kā mēs to darām tagad, kā to dara arī daži
kolēģi, kas, protams, ir pilnīgi pareizi, bet, ja mēs vērsīsimies pret
vakcīnu ražotājiem, tad mēs nonāksim pie valsts atbildības.
Tas nozīmē, ka mēs visi maksājam par citu cilvēku nodarīto kaitējumu.
Tāpēc tas ir tik svarīgi, tāpēc ir tik svarīgi, lai mēs nepadotos.
Noziegumiem pret cilvēci nekad nav iestājies noilgums.
Tāpēc nav nozīmes, vai šie noziegumi faktiski tiks nodoti tiesai pēc diviem, pieciem vai desmit gadiem.
Bet viņi tiks saukti pie atbildības, jo vēji mainās,
politiskā situācija mainās, un kādā brīdī mēs atskatīsimies
uz šo pandēmijas periodu, un tad, tā kā cilvēce attīstās,
jo sabiedrība attīstās, mēs teiksim, ka tas, kas notika toreiz,
nedrīkst atkārtoties, nekad vairs nedrīkst atkārtoties.
Un tas nekad vairs nenotiks, un es domāju, ka drīzāk agrāk nekā vēlāk, un galu galā vainīgajiem tiks izvirzītas apsūdzības.
Taču mums joprojām ir jāizvirza apsūdzības, mums ir jāsauc vainīgie pie atbildības,
un mēs to darīsim, jo runa ir arī par sabiedrības atkārtotu izvērtēšanu.
Runa ir tieši par to, lai jūs, kas šeit klausījāties, pateiktu cilvēkiem ārpusē, ka jautājums nav par to, vai tas, ko
mums ir teicis Roberta Koha institūts, PEI, Drostena kungs, Vīlera kungs un visi pārējie, ir vai nav taisnība.
Jautājums ir relatīvi nebūtisks. Tas nav pilnīgi nenozīmīgi, bet ir relatīvi nenozīmīgi.
Jautājums ir vai jautājums, kas mums vienmēr sev jāuzdod, pat ja tā ir taisnība, vai Šveicē tas ir FOPH, Austrijā
tā bija arī Veselības ministrija, pat ja tas, ko jūs mums teicāt,
ir taisnība, jums vajadzēja veikt pasākumus, un tas ir manas
prezentācijas mērķis, nekad, nē, nekad, nekad, nekad nevajadzēja
veikt šos pasākumus, nekad nevajadzēja piespiest, piespiest cilvēku
vakcinēties ar vielu, par kuru jūs droši zināt, ka cilvēki galu galā nomirs, nekad valstij nevajadzēja to darīt,
un te mēs atgriežamies pie krīzes sākumā, tas, ko es teicu, starp citu, attiecas visur.
Ja ikviens valsts dalībnieks zinātu, ka man piešķirtās pilnvaras neļauj
nogalināt nevainīgus cilvēkus, tad mums pasaulē nebūtu krīžu, bet
šie noteikumi pastāv, taču tie tiek pastāvīgi pārkāpti.
Vienmēr ir daži cilvēki, kas saka, ka to nedrīkst darīt, un tagad viņi pat tiek atcelti vai izslēgti no sociālajiem
medijiem un tā tālāk, bet mums patiesībā ir noteikumi, kas diezgan skaidri
nosaka, ka to nedrīkst darīt, ka to nedrīkst darīt, un tas nav svarīgi,
vēstījums, tas ir vēstījums visiem Hamas līderiem, Hezbollah, Irānai, Izraēlai, Ukrainai, Krievijai un tā tālāk.
Ja valdības, tie, kas ir pie varas, ievērotu mūsu noteikumus, kuros skaidri noteikts, ka nedrīkst apzināti nogalināt nevainīgu
cilvēku, tad šādas krīzes nebūtu, un tāpēc ir tik svarīgi, ka mēs esam nodibinājuši šo Pārvērtēšanas, skaidrošanas,
tiesvedības un profilakses centru, es zinu, ka tas izklausās mazliet smagnēji, šo ZARF, kuru jūs varat redzēt arī uz mana
T-krekla, lai šo vēstījumu nodotu ārpasaulei, un mēs rīkosim konferenci 2023. gada 10. decembrī, kas ir otrā gadadiena kopš lēmuma
par vakcināciju stacionāros pieņemšanas. 2023. gada 10. decembrī, kas ir otrā gadadiena
kopš lēmuma par obligāto vakcināciju uz vietas pieņemšanas un, starp citu, 10. decembris ir Cilvēktiesību
diena, šajā dienā mēs Karlsrūē iesniegsim krimināllietas Federālajā prokuratūrā par noziegumiem
pret cilvēci pret iespējamiem 584 galvenajiem vainīgajiem Vācijā.
Notiks liela demonstrācija, un es priecātos, ja daudzi no jums tajā piedalītos, jo mēs vēlamies to skaidri parādīt.
Mēs vēlamies, lai ārpasaulei būtu skaidrs, ka nevienam nav atļauts iziet ārpus šīs tiesiskās sfēras.
Šajā tiesiskajā jomā mēs varam apspriest visu, bet ārpus šīs tiesiskās jomas nevienam nav atļauts palikt un
nevienam nav atļauts veikt pasākumus, un tieši to mēs esam piedzīvojuši, un tas nekad nedrīkst atkārtoties, un
tāpēc tiks iesniegta šī kriminālā sūdzība, arī tādēļ, lai veiktu turpmāku sabiedrisko attiecību darbu.
Un šī kriminālā sūdzība ir
nepieciešama, mums tā ir jāiesniedz
Vācijā, lai mēs varētu spert nākamo soli uz Hāgu.
Kad mēs dosimies uz Hāgu, mūs, iespējams, atbalstīs pat ārvalstis, jo, ieskatoties Starptautiskās Krimināltiesas
lappusēs, redzēsiet, ka līdz šim notiesāti ir bijuši tikai tumšas ādas krāsas cilvēki no Āfrikas kontinenta.
Daudzi cilvēki tagad saka: nē, nē, bet bija Dienvidslāvijas tribunāls, tieši, Dienvidslāvijas tribunāls tika atdalīts,
tas bija atsevišķs tribunāls, tas nebija daļa no Starptautiskās krimināltiesas, tas bija Dienvidslāvijas tribunāls.
Starptautiskā Krimināltiesa līdz šim ir tiesājusi
tikai Āfrikas iedzīvotājus no Āfrikas valstīm.
Citiem vārdiem sakot, šī starptautiskā krimināltiesa ir politisks dominances instruments, Amerika tajā nepiedalās,
bet Amerika, protams, joprojām ir iesaistīta, bet būtībā tā ir Rietumvalstu, Amerikas un Eiropas valstu,
dominance, lai īstenotu dominanci pār Āfrikas valstīm.
Un Āfrikas valstīm vajadzētu būt ļoti
ieinteresētām, lai Eiropas politiķi pirmo reizi tiktu saukti pie atbildības.
Tas nozīmē, ka, ja Āfrikas valstis atbalsta šo sūdzību vai atbalsta
šo kriminālsūdzību, ko mēs iesniedzam, tad tā ir jāsauc pie atbildības.
Un, manuprāt, ir svarīgi, lai mēs skaidri norādītu, ka starptautiskajām tiesībām, par
kurām esam vienojušies, ir jābūt piemērojamām visur, un tām ir jābūt vienlīdzīgām.
Nav pieņemami, ka mēs Eiropā vienmēr sakām skaistas runas un jo īpaši vienmēr rādām ar pirkstu uz
citiem un sakām, ko viņi dara nepareizi, bet mēs paši
varam darīt ar saviem iedzīvotājiem, ko vēlamies.
Mūsu uzdevums ir to publiskot, skaidri darīt to zināmu, un
mūsu uzdevums ir nodrošināt, lai tie, kas pēdējo trīs gadu
laikā ir darījuši to, kas ir noticis ar mums, proti, šie pasākumi, šie korona pasākumi, obligātā vakcinācija un
tā tālāk, zinātu, ka viņi tiks tiesāti līdz mūža galam un ka mēs nepārtrauksim izvirzīt
kriminālapsūdzības un nodrošināt, lai šis jautājums tiktu risināts līdz mūža galam.
Jo - un tā ir mana priekšlasījuma tēma
- sociālā izlīgšana var notikt tikai tad, ja
tie, kuri uzskata, ka viņiem ir atļauts rīkoties ārpus sociālajiem noteikumiem, tiek saukti
pie atbildības, šajā gadījumā kriminālatbildības, ja viņi atlīdzina nodarīto kaitējumu,
un mēs skaidri pateiksim, ka visam, kas ir atļauts mūsu sabiedrībā, ir jānotiek saskaņā
ar mūsu kopīgi definētajiem rāmjiem, nevis ārpus šiem
rāmjiem, un ikviens, kurš rīkojas ārpus šiem rāmjiem,
ir noziedznieks starptautisko krimināltiesību izpratnē un ir saucams pie atbildības.
Liels paldies, ka mani uzklausījāt, un es novēlu jums visu to labāko, un es ceru, ka jūs esat paņēmuši
līdzi dažus ierosinājumus, lai dotos ārā, lai diskutētu ar ārpasauli un skaidri parādītu, kāpēc mēs
visi toreiz izgājām ielās pret šiem korona pasākumiem šādā formā, kāpēc mēs joprojām demonstrējam
pret tiem un ka šo pasākumu kritika ir daudz plašāka par to, kas bija korona pasākumi.
Runa ir par mūsu līdzāspastāvēšanu šajā sabiedrībā un par mieru šajā sabiedrībā. Liels paldies.
Paldies.
Liels, liels paldies, Ralfs Ludvigs. Liels, liels paldies.
Tas bija ļoti, ļoti iespaidīgi un mērķtiecīgi.
Es domāju, ka tas ir tik svarīgi, pat sākums bija tik acīmredzams, šī novirzīšanās uz otru skatuvi, šie novirzīšanās
manevri, ka jūs aģitējat par nepareizām lietām, tā bija tik liela svarīgas informācijas koncentrācija.
Tāpēc tagad mēs meklējam veidu, kā palielināt svaru uz svariem.
Mēs būtu ļoti pateicīgi, ja mēs varētu uzturēt savstarpēju saikni, lai mēs būtu informēti,
kā mēs varētu iesaistīties, vai tas būtu ar parakstiem vai demonstrācijām, es nezinu.
Lūdzu, turpiniet būt kopā ar mums, lai mēs varētu jūs pienācīgi pavadīt un patiešām novietot visus svarus uz svariem.
Tagad tas bija ļoti, ļoti vērtīgi. Liels paldies par jūsu norādījumiem.
Liels, liels paldies.
Novēlu jums daudz saules arī personīgajā dzīvē, arī Maljorkā.
Gars, dvēsele un ķermenis ir saglabāti, turpiniet savu labo darbu, mēs lepojamies ar jums. Paldies par visu, par to, ka esi blakus, paldies.
Liels paldies.