Ajungem acum la o a patra contribuție.
Și acum intră în ring acest al doilea avocat,
care a dezvăluit deja în titlul
său că nu se va feri de niciun Goliat.
Îmi place acest titlu.
Îi știi numele?
"Nu există reconciliere fără reevaluare."
Este asta muzică pentru urechile noastre?
Nu există reconciliere fără reevaluare.
Da.
Deși acest avocat este din Germania, el va fi alături
de noi astăzi din Mallorca, prin intermediul studioului
nostru mobil.
Bineînțeles, nu se va concentra pe legislația elvețiană,
pe care am avut-o deja.
El se va ocupa, bineînțeles, de legislația germană și, presupun, de cea europeană.
Și suntem curioși să vedem dacă putem găsi și alte soluții.
Pot să vă întreb în acest moment dacă s-a stabilit măcar conexiunea?
Da, legătura există.
Bine.
Aș dori apoi să vă mulțumesc, domnule avocat
Ralf Ludwig, pentru că nu ne abandonați pe noi, profanii,
și ne explicați ce cale legală și ce mijloace legale sunt disponibile atunci când
o națiune întreagă este abandonată de protectorii săi.
Înainte de a începe cu comentariile dumneavoastră de
expert, să aruncăm o privire asupra scurtei
dumneavoastră biografii interesante.
Mult noroc.
Ralf Ludwig
Ralf Ludwig s-a născut în 1972 la Osterode am
Harz, în Saxonia Inferioară, și este avocat.
Este specializat în drept social, administrativ și constituțional.
De la criza Corona, a lucrat, de asemenea, în domeniul
dreptului penal și al infracțiunilor de reglementare.
Principiul activității sale de avocat îl puteți
găsi pe site-ul firmei sale de avocatură.
"Oricine acceptă răul fără să se contrazică lucrează de fapt cu el. "
La începutul pandemiei de coronavirus, Ralf Ludwig a obținut
o hotărâre a Curții Constituționale Federale conform căreia
demonstrațiile nu ar trebui să fie interzise în mod general, chiar și în perioade de criză.
El a împins demonstrația de gândire laterală de amploare
din 29 august 2020 de la Coloana Victoriei din Berlin
în fața instanțelor administrative.
El a făcut parte din echipa de apărare a lui Michael Ballweg în perioada în care acesta a fost închis.
În iunie 2021, a fondat Centrul pentru investigarea,
clarificarea, urmărirea penală și prevenirea crimelor
împotriva umanității cauzate de măsurile Corona (ZAAVV).
Ralf Ludwig vorbește astăzi pe tema corona - nu există reconciliere fără reevaluare.
Wow!
În primul rând, vă mulțumesc pentru invitație.
Sunt încântat că atât de mulți oameni sunt aici și atât de mulți oameni se uită.
Mă auziți?
Da.
Sunt încântat că atât de mulți oameni sunt implicați și că atât
de mulți oameni sunt încă interesați de problemele legate de pandemia de coronavirus.
Mulți oameni, nu doar în Germania, ci în întreaga
lume, cred că fenomenul a luat sfârșit.
Dar cred că oricine a urmărit această conferință
de astăzi și care o privește în viața reală își
va da seama că fenomenul nu s-a încheiat încă.
Chiar ieri am citit un articol într-un ziar, în
Badische Zeitung din Germania, în care se spune
că un judecător și-a exercitat din nou puterea,
obligând spectatorii să poarte măști
FFP2.
Măști FFP2, pe care apoi chiar el însuși le-a furnizat,
a căror dată de expirare era deja depășită, dar a
insistat ca acest lucru să se întâmple.
Cu alte cuvinte, ceea ce am trăit în ultimii trei ani nu s-a terminat.
Și asta spune și titlul acestei prezentări: se termină
atunci când ne împăcăm cu tot acest timp.
Iar reprocesarea nu afectează doar Corona.
Avem multe crize în lume, vedem asta chiar
acum, suntem zguduiți de multe crize.
Și, bineînțeles, simțim și aceste conflicte,
aceste conflicte globale cu care ne confruntăm.
Le simțim pentru că noi înșine suferim consecințele sancțiunilor, chiar și
ale sancțiunilor pe care noi înșine le impunem.
Simțim că oameni sau șefi de stat
din alte țări ne cer bani și arme.
Ne dăm seama că există un flux aparent nesfârșit
de migranți în Europa și, de asemenea, în Germania.
Iar în contextul acestor conflicte, legile
din țara noastră se schimbă brusc.
Acest lucru înseamnă că noi, în Germania, de exemplu, nu mai avem voie să vorbim liber.
Nu mai avem voie să vorbim despre conflictul din
Ucraina, așa cum am putea dori, pentru că atunci
am fi pasibili de urmărire penală pentru incitare la ură.
Nu trebuie să vorbim despre conflictul din Orientul Mijlociu așa cum ne-am dori, pentru că atunci am fi,
de asemenea, pasibili de urmărire penală pentru incitare la ură.
Cu alte cuvinte, opinia este criminalizată.
Și aceasta este, de asemenea, o constatare pe care o avem din perioada coroanei.
Poate că aceasta este și cea mai importantă constatare, că statul a început
să incrimineze opinia, să incrimineze alte opinii.
Medicii care au depus un jurământ profesional și care au o opinie diferită
sunt brusc incriminați.
Acest lucru înseamnă că un medic care tratează pacienții
altfel decât prescrie statul este brusc un criminal.
Un medic nu mai are voie să decidă dacă să elibereze sau nu un test de mască.
Un medic nu mai poate decide cu adevărat
dacă să vaccineze sau nu pe cineva.
Toate acestea sunt brusc incriminate.
Și acestea sunt efectele directe pe care le avem.
Și nu trebuie să credem că acest lucru este
valabil doar în ceea ce privește protecția
sănătății, ci toate celelalte crize cu care ne confruntăm sau care ne sunt anunțate
vor folosi exact aceste mijloace pentru a ne restrânge drepturile.
Nu pot oferi o soluție concretă pentru problemele individuale.
Nici eu nu vreau asta.
Dar pot să vă ofer o idee.
Și aceasta este ideea că pur și simplu începem
să respectăm legea, pe care o avem.
Unii oameni se întreabă acum: ce spune el?
Este avocat, a văzut ce s-a întâmplat în ultimii ani.
Dar tocmai asta este ideea.
Și s-a anunțat că voi vorbi în principal despre legislația germană.
Mă voi referi și la dreptul german, dar mă voi ocupa mai mult de dreptul internațional.
Pentru că dreptul internațional pe care îl avem este bun.
Și dacă ar fi să o aplicăm, atunci ceva precum criza coronavirusului, ceva
precum conflictul din Orientul Mijlociu, ceva precum războiul din Ucraina nici măcar
nu ar fi posibil.
Ar trebui pur și simplu să aplicăm legea
pe care o avem, pe care am convenit-o ca societate.
Și despre asta va fi vorba în discursul meu de astăzi.
Există aceste reguli și aceste reguli nu vin de la mine.
Regulile se bazează pe Iluminism și provin din experiența istorică.
Iluminismul a fost cândva îndreptat împotriva prejudecăților,
a superstițiilor și a guvernării arbitrare.
Și poate că ar trebui adăugat că nu este îndreptată doar împotriva superstiției,
ci și împotriva credinței.
Împotriva credinței într-o știință și nu împotriva unei științe ca știință.
Ar trebui să spunem asta astăzi.
Așa că și noi avem multe credințe astăzi.
Desigur, toată lumea are dreptul să creadă și toată lumea poate crede în orice dorește.
Dar dacă el exercită stăpânirea asupra altuia, atunci
credința nu trebuie să determine această stăpânire.
Iar scopul Iluminismului a fost întotdeauna autodeterminarea
individului ca cetățean responsabil.
Cred că această propoziție, pe care am ales-o
astăzi, este minunată,
pentru că rezumă foarte bine pandemia corona
sau criza corona pe care am trăit-o.
Este vorba despre autodeterminarea individului ca cetățean responsabil.
În ultimii trei ani, nu am avut parte de așa ceva.
Nu ni s-a acordat autodeterminare și nici
nu ni s-a spus cum să ne comportăm.
Ni s-a spus chiar cu cine și unde putem sărbători Crăciunul,
cu cine putem merge la o înmormântare, cum putem asista
la o naștere și așa mai departe. Cu alte cuvinte,
autodeterminarea a fost complet restricționată.
Noi nu eram un individ, nu eram recunoscuți ca atare,
ci eram vasul pericolului.
Ni s-a spus că suntem periculoși, asimptomatic de periculoși.
Și pentru că suntem atât de periculoși din punct de vedere asimptomatic,
nu mai suntem un individ și trebuie să respectăm regulile.
În Germania, președintele Institutului Robert Koch, Lothar
Wieler, a declarat la acea vreme că aceste reguli nu
trebuie să fie niciodată puse la îndoială.
Cu alte cuvinte, ni s-a refuzat individualitatea și nu trebuie
să vorbim despre maturitatea noastră ca cetățeni.
În calitate de cetățeni, nu aveam dreptul la codecizie,
și acest lucru nu era valabil doar în Germania,
ci nici în Austria.
În Elveția, cred că a existat un vot privind normele corona,
care a fost apoi respins, dar nu atât de puternic, sau mai degrabă
în favoarea normelor corona.
Dar maturitatea cetățeanului, cel puțin în Germania și Austria, nu s-a materializat niciodată.
Și am învățat din experiența istorică.
Am avut experiența istorică, în special în secolul
XX, adică în ultimul secol, că statul nu este acolo
doar pentru cetățenii săi, ci că statul este îndreptat
și împotriva unor părți ale populației sau chiar
împotriva întregii populații.
Avem această experiență istorică și din această experiență istorică
am creat regulamentele pe care aș
dori să vi le prezint astăzi.
Și dacă ne uităm la aceste reglementări pe care le avem în bagaj, pe care le
avem în rucsac, la iluminarea, la experiența istorică, atunci, dintr-o
dată, această criză corona este peste noi în 2020.
Ne confruntăm cu ceva ce noi - eu m-am născut în '72, așa cum s-a spus mai devreme
- nu am mai experimentat în viața noastră.
Statul intervine brusc în viața noastră privată într-un mod pe care nu l-am mai experimentat până acum.
Au existat închideri, au existat restricții masive asupra drepturilor fundamentale, de exemplu faptul
că oamenii nu aveau voie să demonstreze, că a fost brusc reglementat câte
persoane aveau voie să participe la o petrecere aniversară, câte persoane
aveau voie să viziteze pe cineva în spital, să viziteze pe cineva într-un azil de bătrâni, câte persoane
aveau voie să participe la o înmormântare.
Am experimentat atât de multă suferință. Locurile de joacă au fost izolate.
Măștile au devenit obligatorii, mai întâi așa-numitele măști comunitare,
apoi, brusc, măștile medicale și, la un moment dat, măștile FFP2.
Dacă cineva ar fi reușit să câștige bani făcându-ne să purtăm măști
de gaze, poate că ar fi trebuit să purtăm măști de gaze la un moment dat.
Dar toate aceste măsuri au fost complet de neimaginat pentru mine,
care m-am născut în 1972, am crescut în Republica
Federală Germania și am trăit reunificarea
fostei RDG cu Republica Federală.
Pentru mine, personal, era de neconceput ca guvernanții unui stat să înceapă
să-și exercite puterea asupra noastră în acest mod.
Și ceea ce nu vreau să discut cu dumneavoastră astăzi, sau ceea ce nu am în subiectul prezentării mele de
astăzi, este întrebarea dacă măsurile medicale au fost corecte sau nu.
Dacă ceea ce a ordonat statul ca măsuri a fost sau nu corect din punct
de vedere medical, din punct de vedere științific.
Cred că majoritatea dintre voi aveți o opinie în această privință.
Dar această întrebare nu este deloc problema; trebuie să ne punem o
întrebare ipotetică complet diferită.
Și probabil că aceasta este și greșeala pe care
noi, avocații, am făcut-o în ultimii trei ani,
că ne-am lăsat atrași într-un model de argumentare
care nu este deloc problema de aici.
Ne-am lăsat antrenați în modelul de argumentare cu privire la ajutorul
măștilor, la distanțarea socială, la ajutorul
blocării, la faptul că terapia genetică cu ARNm poate influența în mod pozitiv transmiterea unui virus.
Dacă poate preveni izbucnirea unei boli sau cel puțin să o atenueze.
Ne-am implicat în toate aceste discuții.
Am intrat într-o discuție despre faptul dacă sistemul nostru de asistență medicală era sau nu supraîncărcat sau dacă exista
o amenințare de supraîncărcare și dacă trebuie sau nu să discutăm
despre triaj atunci când există o amenințare de supraîncărcare.
Cu alte cuvinte, am fost implicați într-o discuție în care ne-am întrebat
mereu dacă aceste măsuri sunt utile sau nu.
Iar teza mea de astăzi și teza mea generală este
că această întrebare este irelevantă.
Această întrebare nu contează într-o societate luminată, într-o civilizație occidentală care
poartă valorile Iluminismului în fața sa și care spune că suntem o societate umanistă.
Pentru că, în societatea noastră, întrebarea este dacă măsurile luate de stat sunt dăunătoare.
Aceasta este singura întrebare care ne interesează.
Întrebarea care ne interesează este dacă ceea ce ne fac cei
care ne conduc în această țară sau în țările noastre ne dăunează
sau nu ne dăunează?
Trebuie să ne punem această întrebare.
Și v-aș ruga pe toți cei care ne urmăriți acum să nu vă
implicați în discuțiile viitoare cu întrebarea despre ce se face, ci să vă puneți
întotdeauna întrebarea: face rău?
Așadar, voi face o foarte scurtă digresiune către Israel, pentru că acolo avem
o situație în care există de fapt un război în desfășurare, războiul durează de mult timp,
dar acum există o altă fază acută de război.
Și fiecare politician israelian trebuie să își pună întrebarea,
și aceasta este și întrebarea care este discutată,
nu dacă măsurile războinice pe care le luăm acum sunt benefice
pentru obiectivele noastre, dacă ar putea fi benefice pentru pace,
ci dacă fiecare măsură pe care o luăm dăunează oamenilor, dăunează oamenilor neimplicați și dacă
oamenii neimplicați mor sau suferă daune masive pentru sănătatea
lor dacă facem lucrurile pe care le facem.
Aceasta este întrebarea care se pune într-o societate occidentală.
Este o întrebare dificilă, având în vedere intuițiile pe care le avem adesea.
Adică, când vedem ce se întâmplă în unele cazuri,
este o întrebare dificilă, dar un stat nu are emoții.
Un stat are reguli, noi, oamenii, avem emoții.
Noi, oamenii, ne aflăm uneori într-o dilemă,
dar un stat nu se află într-o dilemă.
Un stat și instituțiile statului au reguli și aceste reguli
sunt sobre, sunt reguli care se nasc din rațiune.
Iar acest bun simț trebuie aplicat întotdeauna.
Și despre asta este vorba, despre regulile coexistenței noastre.
Și dacă privim acest lucru din punct de vedere al teoriei juridice sau al teoriei
statului, am semnat cu toții un contract social unii cu alții.
Puteți spune acum, mulți oameni din canalele mele spun, de asemenea, că nu am semnat
niciodată nimic, nu am încheiat niciodată un acord de parteneriat,
dar nu este adevărat.
Dacă mergeți la supermarket și cumpărați niște alimente din supermarket și mergeți la casierie
și puneți alimentele sau sticla de vin sau orice altceva
ați cumpărat pe tejghea, atunci se formează un contract.
Nu faci un contract scris, nu semnezi ceva, dar faci un contract.
Iar în ceea ce privește teoria statului, trăim împreună într-o
societate și acceptăm regulile acestei societăți.
Deci, în primul rând, asta înseamnă că suntem cu toții într-o comunitate și că avem reguli împreună.
Vă puteți da seama pe ce parte a drumului conduceți, ceea ce înseamnă
că regulile sunt diferite în Anglia și în Germania.
Dar respectați aceste reguli, o faceți în fiecare zi, respectați regulile.
Te duci la angajatorul tău și te aștepți
să fii plătit la sfârșitul lunii.
Ei se așteaptă ca angajatorul să plătească
contribuțiile de asigurări sociale și așa mai departe.
Cu alte cuvinte, avem foarte multe reguli în societatea noastră,
iar acest lucru este denumit în mod obișnuit contract social.
Am încheiat acest acord de parteneriat în mod implicit și funcționăm
în cadrul acestui acord de parteneriat.
Iar acest contract social pe care îl avem înseamnă că noi, ca oameni, ca indivizi, așa cum îl cunoaștem de la Iluminism,
renunțăm la anumite libertăți personale, renunțăm
la anumite drepturi individuale, pentru că noi
înșine spunem că prin această renunțare, prin transferul puterii, în special
a monopolului asupra folosirii forței către stat, ne putem dezvolta mai bine ca indivizi
decât dacă am avea cu toții propriile reguli, am trăi după propriile reguli și nu ne-am
închide în anumite reguli pe care noi, ca și comunitate, societate, stat, cum vrem să-i spunem,
ni le dăm.
Și acest contract social, pe care îl voi numi cercul interior, acesta
este cercul interior în care ne mișcăm și în care cei care au puterea de stat, care
au puterea reprezentativă, în care acești oameni care au o marjă de
apreciere, așa cum ne-a spus Curtea Constituțională Federală din Germania.
Acest lucru înseamnă că nu există loc de judecată decât în cadrul regulilor pe care le-am stabilit împreună.
Și acum vine punctul esențial.
Dar există reguli pe care nu le-am transferat sau există drepturi pe care nu le-am transferat, iar acesta este dreptul la viață.
Nu mi-am transferat dreptul la viață către o comunitate de stat, către
o societate de stat sau către stat sub nicio formă.
Dreptul meu la viață îmi aparține, iar statul nu are libertatea de a decide dacă să mă omoare sau nu.
Acest lucru nu face parte din înțelegerea pe care am făcut-o unul cu celălalt.
Iar statul nu are dreptul să decidă dacă îmi provoacă sau nu vătămări fizice grave.
Și acest lucru este în afara contractului social pe care l-am încheiat între noi.
Statul trebuie să mă protejeze.
Statul este obligat să asigure spitale, medici, asistente, infirmiere, asistente medicale, medicamente și așa mai departe.
Dacă ne uităm acum la pandemia de coronavirus, toate acestea sunt sarcina statului.
Statul are datoria de a oferi oamenilor cea mai bună protecție posibilă împotriva bolilor și a transmiterii acestora.
Cu alte cuvinte, dacă statul știe că cineva este purtător al unei boli grave, atunci statul
poate, desigur, să ordone ca această persoană să fie pusă în carantină și poate spune:
"Trebuie să te protejăm pe tine și societatea, pentru
că știm că ești un pericol".
Dar, bineînțeles, statul nu are voie să ucidă această persoană.
Trebuie să vă imaginați asta.
Imaginați-vă dacă statul, statul german, politica germană ar fi venit cu ideea și nu
ar fi decis pe 10 decembrie 2021 să facă vaccinarea obligatorie în anumite instituții, ci Bundestagul german ar fi spus:
"Bine, toți cei care se dovedește că sunt infectați cu coronavirusul vor fi împușcați.
Pentru că atunci când sunt uciși, nu mai reprezintă o amenințare.
Ce fel de proteste ar fi fost în țara noastră?
De ce ar fi existat un scandal? Pentru că noi nu am transferat acest drept la stat.
Statul nu trebuie să ucidă oameni nevinovați. Statul nu trebuie să victimizeze oamenii pentru politicile sale.
Acesta este un regulament esențial pe care îl avem. Și nu există o împărțire între viața valoroasă și cea nevaloroasă.
Nu există o subdiviziune cantitativă, adică numerică.
Nu putem spune că vom ucide cinci pentru ca 500 să supraviețuiască.
Nu trebuie să ucidem nici măcar unul pentru ca 500 să supraviețuiască.
Aceasta este o regulă esențială a statului nostru de drept.
Iar această regulă a fost depășită nu numai în Germania, ci și în alte țări.
Și acesta este motivul pentru care noi, voi reveni mai târziu asupra acestui aspect, vom depune plângere penală.
Și aș dori acum să cer ca prezentarea să fie pornită,
deoarece vreau să arăt că am rezolvat deja totul.
Să începem cu Legea fundamentală a Republicii Federale Germania, articolul 1, alineatul 1, care prevede
că demnitatea umană este inviolabilă. Și aceasta este demnitatea fiecărei persoane.
Fiecare persoană în parte nu trebuie să devină obiectul acțiunii statului.
Acest lucru este ceea ce spune Curtea Constituțională Federală în repetate rânduri atunci când se ocupă de articolul 1.
Demnitatea umană este inviolabilă. Și nu am renunțat nici la această demnitate.
Cu alte cuvinte, partea din acest contract social conform căreia nici parlamentul, nici măcar parlamentul
elvețian, nici Consiliul Federal, nici instanțele sau executivul, adică poliția
sau oricine altcineva, nu are voie să decidă asupra acestei demnități, demnitatea mea,
care se exprimă în special în dreptul meu la viață.
Acest lucru este în afara acestui contract social, este în afara competenței de luare a deciziilor celor cărora noi le-am dat puterea reprezentativă.
Iar acest lucru este și mai clar în Convenția Europeană a Drepturilor Omului, la articolul 2.
Articolul 2 spune, și dacă vă lăsați să înțelegeți acest lucru, că dreptul la viață
al fiecărei persoane este protejat prin lege. Nicio ființă umană nu poate fi ucisă de către stat.
Iată ce spune propoziția 2: nimeni nu poate fi ucis intenționat.
Apoi vine acest post-scriptum, cu excepția executării unei sentințe de condamnare la moarte în Uniunea Europeană, nu mai există pedeapsa cu moartea.
Dar aceasta este o discuție juridico-filosofică despre faptul dacă este sau nu permisă uciderea unei persoane vinovate.
Acest lucru nu face parte din prezentarea mea.
Dar o persoană nevinovată, după cum vedeți, nu poate fi ucisă în mod deliberat decât prin executarea unei
sentințe de condamnare la moarte impuse de o instanță pentru o infracțiune pentru care legea prevede pedeapsa cu moartea.
Nicio ființă umană nu poate fi ucisă în mod deliberat.
Convenția Europeană a Drepturilor Omului se aplică și în Elveția. Statul nu are voie să ucidă oameni.
Mergem mai departe. Încă mai avem Carta europeană a drepturilor fundamentale.
Carta Europeană a Drepturilor Fundamentale prevede, de asemenea, la articolul 1, că demnitatea umană este inviolabilă.
Exact ceea ce prevede Legea fundamentală germană la articolul 1.
La articolul 2, orice persoană are dreptul la viață.
Și aici pedeapsa cu moartea este acum exclusă, nimeni nu poate fi condamnat la pedeapsa cu moartea sau executat.
Dar toată lumea are dreptul la viață, fiecare persoană în parte.
Iar la articolul 3, orice persoană are dreptul la integritate fizică și psihică.
Nicio ființă umană nu poate fi rănită de stat, este vorba întotdeauna despre stat, este vorba despre faptul că statul trebuie, desigur, să ne protejeze, pe de o
parte, dar, în special, că nu trebuie să ne afecteze în mod activ corpurile noastre.
Și dacă citiți articolul 3 alineatul (2) și vă gândiți la pandemia de coronavirus pe care am trăit-o cu toții.
În contextul medicinei și al biologiei, trebuie să se țină seama în special de următoarele aspecte.
Consimțământul liber exprimat de persoana vizată, după o informare prealabilă, în conformitate cu detaliile prevăzute de lege.
Este vorba despre liberul consimțământ.
În conformitate cu Carta Europeană a Drepturilor Fundamentale, o intervenție medicală
asupra corpului unei persoane poate fi efectuată numai dacă este voluntară.
Și nu mai trebuie să vorbim despre faptul că vaccinarea obligatorie pentru cineva care lucrează în domeniul medical sau care este
soldat, cel puțin în Germania sau în Italia, care are peste 50 de ani, sau în
Austria era chiar obligatorie pentru toți austriecii, ceea ce nu a fost implementat acolo, dar pentru toți austriecii,
că această persoană este obligată de fapt cu amenzi, cu interdicție profesională, cu distrugerea economică a existenței,
dacă nu este de acord cu această vaccinare obligatorie și atunci nu mai este un consimțământ, ci este o obligație.
Noi, avocații, numim asta coerciție.
Cu alte cuvinte, statul nu are voie să facă acest lucru.
Este foarte clar și, dacă citiți din nou articolul 4, gândiți-vă la măști.
Nimeni nu poate fi supus la tortură sau la pedepse sau tratamente inumane sau degradante.
Când ne gândim acum la acest judecător din Freiburg, care ieri a spus publicului
că trebuie să purtați o mască FFP2, de altfel o altă mască FFP2 care a expirat deja,
și ne uităm la noi aici, nimeni nu poate fi supus unui tratament umilitor, ne întrebăm
ce gândește acest judecător, ce se întâmplă aici?
Și mai există și alte drepturi.
Am doar o selecție aici, articolul 3 din Declarația Universală a Drepturilor Omului.
Orice persoană are dreptul la viață, la libertate și la siguranța persoanei, orice persoană are dreptul la viață.
Putem trece în revistă toate ordinele fundamentale occidentale, constituțiile,
legile de bază, drepturile fundamentale, tot ce există.
Și ni se spune din nou și din nou, din învățăturile Iluminismului, așa cum am spus mai devreme,
și din experiența istorică pe care o avem, că fiecare ființă umană are dreptul la viață.
Și acum continuă, da, iată-l din nou, articolul 2 din Convenția privind bioetica.
Pot spune imediat că Germania nu a semnat și nici nu a ratificat această convenție de bioetică.
Când citiți această propoziție, puteți înțelege de ce.
Aceasta afirmă că interesele și bunăstarea ființelor umane au prioritate
față de simplele interese ale societății sau ale științei.
Dacă aveți astfel de reguli de bază, acestea sunt regulile de bază ale bioeticii, această convenție de bioetică a fost adoptată în 1997.
Cu alte cuvinte, încă din 1997, oamenii se gândesc la pericolele pentru oameni dacă medicina
sau biologia, eventual chiar combinate în terapia genică, pot avea un efect asupra corpului uman.
Ce ne este permis să facem și ce nu ne este permis să facem?
Iar protecția vieții umane, protecția individului, protecția
fiecăruia dintre voi a fost întotdeauna în prim-plan.
Și aici este foarte, foarte clar formulat, aveți prioritate față de simplul interes al societății.
Și ce vi s-a spus în ultimii trei ani?
Fiți solidari, fiți solidari cu societatea, fiți solidari cu cei vulnerabili, fiți
solidari cu cei care altfel vor muri de coronavirus sau Covid-19 dacă
nu urmați regulile pe care vi le dăm.
Și asta este exact ceea ce nu ai voie să faci într-o societate liberă.
Pentru că nu mai este vorba de bunăstarea ființei umane,
ci de prioritatea intereselor societății, care sunt definite de reprezentanți care nu au fost aleși în acest scop.
Și acum, desigur, puteți spune, și acesta este argumentul pe care l-am auzit întotdeauna, acesta
este argumentul pe care l-am auzit întotdeauna, dar am avut o stare de urgență.
A fost o criză, a fost un virus, ceva ce nu cunoșteam, un nou tip de virus.
Bine, nu a fost atât de nou, știm asta până acum, dar a
fost un nou tip de virus care a împins sistemul nostru de sănătate la limită.
Și aceasta este o urgență socială, iar într-o urgență socială statul
trebuie să aibă opțiuni pentru a acționa diferit decât o face,
să spunem, în vremuri de pace sau în vremuri în care nu există o urgență.
Și tocmai de acest lucru au vrut să ne protejeze autorii Convenției Europene a Drepturilor Omului.
Ei știau că o astfel de declarație va fi făcută la un moment dat, deoarece, așa cum Karl Schmitt
spusese deja, oricine decide asupra stării de urgență decide asupra statului, decide asupra societății, are puterea în mâinile sale.
Karl Schmitt, un avocat, a fost cel care a decis să
instituie starea de urgență în anii 1930 și a avut dreptate.
Pericolul este întotdeauna că există oameni care declară starea de urgență, care,
eventual, chiar creează o stare de urgență, nu știm asta, dar există multe indicii
în multe cazuri că au existat cu siguranță interese în crearea unei stări de urgență,
a unei crize, pe care apoi o rezolvi cu mijloacele pe care ți le însușești, făcând
referire la această stare de urgență, care a fost creată în prealabil, ca să spunem așa, și spunând,
ei bine, acum avem această stare de urgență și așa trebuie să fie.
O stare de urgență sau o decizie privind o stare de urgență nu trebuie să fie niciodată luată de persoana care o declară.
Aceasta este o regulă importantă pe care trebuie să o scriem în toate constituțiile, în toate constituțiile statelor,
pentru că dacă persoana care declară starea de urgență poate pretinde beneficiile acestei stări de urgență pentru sine,
atunci orice formă democratică, pașnică și liberală de societate poate fi subminată.
Articolul 15 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului prevede
că viața națiunii este amenințată de război sau de o altă urgență publică,
să luăm pandemia de coronavirus ca fiind o urgență publică.
Astfel, orice înaltă parte contractantă, adică statul, poate lua măsuri
de derogare de la obligațiile prevăzute în prezenta convenție.
Ne-am uitat mai devreme la articolul 2, articolul 2, nimeni nu poate fi ucis intenționat.
Și dacă ne uităm acum la alineatul (2), acesta spune că, pe baza alineatului (1), și anume o stare de urgență publică,
articolul 2 poate fi derogat numai ca urmare a unor acte de război legale.
Acest lucru înseamnă că, chiar dacă ar fi existat o stare de urgență din cauza pandemiei de
coronavirus, nu ar fi trebuit să se renunțe niciodată la reguli, cel puțin la regula conform căreia statul nu trebuie să ucidă oameni.
Chiar dacă ar fi existat o urgență, adică întrebarea dacă a fost o urgență, dacă
sistemul de sănătate aproape s-a prăbușit sau nu, este complet irelevantă.
Pentru că, chiar dacă ar fi așa, nu ar trebui să existe nicio abatere de la regula
conform căreia statul nu are voie să ucidă oameni.
Și foarte, foarte important, dacă doriți să vă abateți de la acest lucru, există o funcție de
avertizare, adică acest alineat 3, atunci statul respectiv, și anume secretarul general al Consiliului Europei,
trebuie să furnizeze informații complete despre măsuri și trebuie, ca să spunem așa, să anunțe că
există o stare de urgență și că se iau măsuri speciale din cauza acestei stări de urgență.
De altfel, nicio țară nu a făcut acest lucru, motiv pentru care această interdicție privind demonstrațiile
sindicale din Elveția a fost ridicată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, deoarece nicio țară din Uniunea Europeană nu a făcut
acest lucru, nicio țară nu a raportat o stare de urgență secretarului general al Consiliului Europei.
Cu alte cuvinte, nimeni nu a presupus că avem o urgență publică.
Și dacă nu este indicată o stare de urgență publică, atunci
nu trebuie să ne abatem de la normele Convenției Europene a Drepturilor Omului,
care sunt comparabile cu toate drepturile fundamentale din toate țările.
Și chiar dacă ar fi fost raportat și ar fi fost declarată starea de urgență, nu trebuie să ne abatem de la anumite reguli, și anume reguli de
bază foarte specifice, inclusiv interdicția de a ucide o persoană, o persoană nevinovată.
Cu alte cuvinte, această stare de urgență nu a existat, nu a fost raportată
și, chiar dacă ar fi existat, nu ar fi trebuit să se ia anumite măsuri.
Am nevoie de următorul diapozitiv acum. Și cum au abordat instanțele de judecată această problemă în trecut?
V-am adus două decizii.
V-am adus o decizie a Curții Constituționale Federale în legătură cu Legea privind securitatea aviației.
În Germania, imaginile din America au dus la crearea unei legi privind securitatea
aviatică, care prevede ce se întâmplă dacă un avion de pasageri este deturnat
în Germania, dacă sunt oameni la bord și dacă acest avion de pasageri zboară spre un turn, spre un stadion
de fotbal, un stadion de fotbal plin sau spre un alt loc unde sunt mulți oameni.
Și apoi a fost creată o lege care spunea că, în anumite condiții, un astfel de avion de pasageri
cu pasageri nevinovați la bord poate fi doborât.
Acest lucru a ajuns apoi în fața Curții Constituționale Federale, iar Curtea Constituțională
Federală a rostit aceste cuvinte foarte clare atunci, în 2007.
Acesta a afirmat că, prin utilizarea uciderii lor ca mijloc de salvare a altora, oamenii sunt redați și, în același
timp, privați de drepturile lor.
Prin eliminarea unilaterală a vieților lor, la cererea statului, ocupanților aeronavei, care au nevoie de protecție ca victime,
li se refuză valoarea care aparține ființelor umane în sine.
Și a spus și mai clar, în temeiul aplicării articolului 1 alineatul (1)
În conformitate cu garanția demnității umane din Legea fundamentală, este absolut de neconceput să ucizi în mod deliberat oameni nevinovați
care se află într-o astfel de situație de neajutorare pe baza unei autorizații legale.
Dacă Curtea Constituțională Federală spune că articolul 1 alineatul (1) din garanția demnității umane face absolut
imposibilă obiectivarea oamenilor și sacrificarea oamenilor pentru a salva alte vieți umane, atunci
pot face obligatorie vaccinarea, pot face obligatorie introducerea terapiei genetice cu ARNm în organism pentru
a evita pierderea locului de muncă, a existenței economice, amenzi și așa mai departe.
Cu alte cuvinte, în niciun caz nu aș accepta obligația de a fi vaccinat, pentru că atunci aș accepta ca oamenii să moară.
Iar statul nu are voie să facă acest lucru.
Și mai există o altă decizie care este și mai clară.
Este vorba de o decizie a Curții Europene a Drepturilor Omului.
Fiul unui tânăr bancher a fost răpit în Germania în 2005.
Fiul acestui tânăr bancher tocmai fusese dus undeva de către răpitor.
Răpitorul a fost prins, iar polițistul care îl avea pe acest răpitor, Magnus Gevgen se numește aici, este vorba despre judecata lui Gevgen,
în puterea lui, a vrut să salveze viața fiului acestui tânăr bancher și atunci l-a amenințat pe Magnus Gevgen cu tortura.
El a spus că un oficial vine aici acum, este deja pe drum, va fi adus aici cu elicopterul și acest
oficial vă va provoca dureri insuportabile și este mai bine să ne spuneți unde este acest băiat.
Locația a fost dezvăluită, dar era doar locul unde se afla cadavrul, băiatul era deja mort.
Iar acest răpitor a intentat apoi o acțiune în justiție împotriva acestei amenințări de tortură.
Acest lucru a ajuns până la Curtea Europeană a Drepturilor Omului și aș dori să mă refer doar la acest principiu director, principiul director 1.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului a declarat că o încălcare a articolului 3 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului, adică
interzicerea torturii sau interzicerea de a trata pe cineva în mod inuman, nu poate fi justificată
indiferent de comportamentul persoanei în cauză, nici măcar pentru a salva vieți
și nici măcar în cazul unei stări de urgență pentru întregul stat.
De ce a spus asta Curtea Europeană a Drepturilor Omului?
Deoarece Curtea Europeană a Drepturilor Omului a spus că nu trebuie să deschidem această ușă.
Dacă începem să torturăm și spunem că o facem pentru a
salva vieți sau că o facem pentru a proteja statul de un atac.
Când începem să torturăm, atunci se deschide ușa, se rupe barajul, iar acest baraj
devine din ce în ce mai mic, iar ruptura barajului devine din ce în ce mai mare.
Cu alte cuvinte, găsim din ce în ce mai multe modalități de a tortura oamenii și apoi, la un moment dat, am putea spune că
există 25 de persoane mai în vârstă în Germania care simt că aparțin scenei Reichsbürger, care doresc
să organizeze o lovitură de stat, care ar ar arunca practic această țară în haos și, pentru
a afla cine se mai află în spatele acestor 25 de persoane, va trebui să folosim tortura.
Și apoi, dintr-o dată, ați putea începe să inventați povești pentru
a justifica tortura, tratamentele inumane și degradante.
Și dacă acest lucru se aplică torturii, atunci, desigur, se aplică cu atât mai mult uciderii.
Aceasta înseamnă că, dacă statul nu are voie să tortureze pentru a evita un pericol, atunci, desigur, nu are voie să ucidă oameni nevinovați.
Aici nu are voie nici măcar să tortureze o persoană vinovată, dar bineînțeles că nu are voie să ucidă oameni nevinovați.
Aș vrea să am următoarea decizie și acum devine interesant, de ce vă spun toate astea?
Deci, ca să rezum ceea ce am spus până acum, statul nu trebuie să ucidă oameni nevinovați.
Nu are voie să facă asta, nici măcar pentru a salva vieți, nici măcar pentru a salva multe vieți, pentru că fiecare viață are aceeași valoare.
Viața mea valorează atât de mult încât statul nu trebuie să mă sacrifice, nu trebuie să mă sacrifice
pe mine și viața mea, pentru a obține orice bine pe care și-l imaginează.
Și acum să aruncăm o privire la decizia Curții Federale, Curtea
Constituțională Federală, privind imunizarea obligatorie în Germania.
Este vorba de punctul 224, iar la 27 aprilie 2022, Curtea Constituțională
Federală face referire la un raport al Institutului Paul Ehrlich.
Paul-Ehrlich-Institut este responsabil pentru siguranța medicamentelor.
Oricine îi aude pe Sucharit Bhakdi sau pe Beate Bahner sau pe alții va recunoaște numele Institutului Paul Ehrlich.
Iar într-un raport din 26 octombrie 2021, acest Institut Paul Ehrlich spune, iar Curtea Constituțională Federală face referire
la acest lucru, că au existat în total 1 802 cazuri suspecte de deces în legătură cu o vaccinare.
Aceasta înseamnă 0,02 rapoarte de moarte suspectă la 1.000 de vaccinări sau o persoană la 50.000 de vaccinări.
Acest lucru înseamnă că, la 27 aprilie 2022, Curtea Constituțională Federală a fost
informată că au existat rapoarte conform cărora oamenii au murit ca urmare a vaccinărilor.
Vorbim despre un vaccin care a fost introdus ca vaccin obligatoriu pentru anumite grupuri
profesionale, și anume pentru cei din serviciul medical și pentru soldați.
Cu alte cuvinte, oamenii au fost obligați să introducă această substanță în corpurile lor, unde, conform rapoartelor suspecte
ale Institutului Paul Ehrlich, 2 din 1.000 de vaccinări declanșează rapoarte suspecte de decese.
Cu alte cuvinte, Curtea Constituțională Federală era conștientă de faptul că acest vaccin ar putea fi fatal.
Acum să ne uităm la următorul paragraf din această decizie.
Curtea Constituțională Federală încearcă să pună totul în perspectivă.
Spuneți chiar la început, dar ar trebui pus în perspectivă faptul că acestea sunt doar rapoarte suspecte.
Potrivit unui raport de siguranță din 23 decembrie 2021, care este următorul raport, doar în 78 de cazuri
din aceste rapoarte de deces este considerată posibilă sau probabilă o legătură cu vaccinarea.
Cu alte cuvinte, Curtea Constituțională Federală pornește de la premisa că însuși institutul responsabil pentru siguranța medicamentelor
din Germania afirmă că 78 dintre decesele raportate au o legătură probabilă sau posibilă de cauzalitate cu vaccinarea.
Iar acest lucru înseamnă că Curtea Constituțională Federală din Germania a declarat
că 78 de persoane din Germania au voie să moară pentru a-i salva pe alții.
Aceste 78 de persoane sunt persoane care pot fi părinții noștri, pot fi copiii noștri,
pot fi frații și surorile noastre, pot fi prietenii noștri sau noi înșine.
Ce stat are dreptul să spună că 78 de oameni nu sunt chiar atât de mulți?
Puteți face acest lucru pentru 78 de persoane și acestea sunt doar cele care au fost identificate din cazurile suspecte.
Dacă ar fi spus că cineva a murit probabil din cauza vaccinării, Curtea Constituțională Federală ar fi trebuit să spună: "Ne pare rău,
această decizie privind vaccinarea obligatorie în instituții este în afara contractului social pe care l-am încheiat cu dumneavoastră.
În calitate de instanță, nu avem voie să luăm o decizie în această privință, deoarece nu avem voie să decidem asupra morții dumneavoastră.
Nu trebuie să facem o judecată care să spună că, da, un anumit
procent de oameni pot fi uciși în mod deliberat de către stat.
Pentru că noi știm, cel târziu aici, cu această decizie a Curții Constituționale Federale,
chiar și oficial, știm că oamenii mor din cauza vaccinării.
Și nicio persoană nu ar trebui să moară ca urmare a măsurilor guvernamentale.
Acum gândiți-vă la întrebarea pe care v-am pus-o la
început, pe care voiam să o puneți oamenilor de afară.
Nu pe cine avantajează, ci pe cine dăunează?
Și cine are dreptul să decidă că o singură persoană moare pentru că eu îi ordon
să suporte o anumită măsură pe care eu, ca stat, o consider corectă?
Acest lucru este în afara contractului social pe care l-am încheiat.
Și, apropo, o să vă demonstrez asta acum, pentru că există consecințe.
Acest lucru are consecințe atunci când autoritățile statului, reprezentanții
pe care i-am ales sau care au fost aleși indirect de noi, judecătorii de la Curtea Constituțională
Federală sunt aleși de Bundestag și Bundesrat, ceea ce înseamnă că toți reprezentanții
pe care îi avem au ajuns în poziția lor direct sau indirect printr-un act de alegere
de către noi, ca cetățeni ai statului.
Cu toate acestea, acești reprezentanți ai puterii de stat nu se pot mișca decât în interiorul acestui cerc interior al contractului nostru social.
Aceasta este marja de apreciere.
Fiecare instituție de stat și fiecare angajat al statului se poate comporta în cadrul
acestui contract social, care se realizează prin drepturi fundamentale, legi și așa mai departe.
Dar nu trebuie să o facă afară.
Și dacă face acest lucru, și acum cer următorul slide, dacă face acest lucru, atunci există o lege și pentru acest lucru.
Iar această lege este Codul Penal Internațional.
Iar în § 7 se spune Crime against Humanity, care provine din engleză Crime Against Humanity, eu îl
traduc întotdeauna prin Crime against Humanity, și uneori sunt criticat pentru
acest lucru, deoarece oamenii spun că este vorba de umanitate.
Nu, orice crimă de acest gen nu este o crimă împotriva umanității, nu este
nici pe departe inumană, este o crimă împotriva umanității însăși.
Și de aceea îl traduc în sensul lui Hannah Arendt prin crime împotriva umanității.
Și aici se spune acum, și anume că dacă cineva, în calitate de instituție de stat sau de funcționar de stat,
ucide chiar și o singură persoană în cursul unui atac extins sau sistematic împotriva populației civile, atunci
va fi pedepsit, se spune aici mai jos, cu închisoare pe viață.
Cu alte cuvinte, un atac extins sau sistematic, este întotdeauna sistematic atunci când există o lege.
Dacă ar exista o lege care să spună că dacă lucrezi în domeniul medical, trebuie să te vaccinezi
cu un vaccin cu ARNm, despre care știm că poate duce la decese, miocardită și alte lucruri.
Dacă statul face acest lucru, atunci este sistematic.
Și este un atac sistematic împotriva unei populații civile, care este întotdeauna interpretat,
împotriva întregii populații civile sau a unei părți a populației civile.
Nu trebuie să vorbim despre faptul că angajații serviciului medical
sau profesia de medic fac parte din populația civilă.
Apropo, soldații fac parte din populația civilă și pe timp de pace.
Și oricine ucide apoi o persoană în contextul unui astfel de atac extins, extins înseamnă într-un număr mare de cazuri, ceea
ce este ceea ce avem aici, sau un atac sistematic, în mod sistematic este un ordin, o lege, un regulament sau similar, va fi pedepsit.
Orice persoană care, în cursul acestui atac prelungit sau sistematic, cauzează altei persoane vătămări corporale grave, fizice sau psihice, în
special de tipul celor descrise la articolul 226 din Codul penal, aici articolul 226 din Codul penal, în cazul în care vătămarea corporală are ca rezultat
pierderea vederii la un ochi sau la ambii ochi, pierderea auzului, pierderea capacității de a vorbi, pierderea
capacității de reproducere, pierderea unui membru important al corpului sau pierderea capacității de a-l
folosi în mod permanent, auzul, capacitatea de a vorbi, capacitatea de reproducere, pierderea sau pierderea permanentă a capacității de a folosi un membru important al corpului sau
o deficiență permanentă semnificativă, miocardită sau pierderea vederii, paralizie sau boală sau dizabilitate mintală, atunci acestea sunt sancțiunile specificate aici.
Acest lucru înseamnă că oamenilor li s-a ordonat să tolereze
un vaccin, o substanță genetică ARNm, injectată în propriul
corp, știind - și acest lucru era, de asemenea, cunoscut -
că ar putea provoca vătămări fizice sau psihice grave unei alte
persoane, și nu vorbim de cazuri suspecte de 1 la 50 000, ci
de cazuri suspecte de 1 la 5 000 sau mai puțin.
Cu alte cuvinte, este în afara contractului social pe care îl avem, iar
dacă organele de stat se mișcă în afara contractului social, atunci se fac vinovate
de crime împotriva umanității, pentru că fac ceva ce nu au voie
să facă, pentru că fac ceva ce noi nu le-am atribuit niciodată
în cadrul contractului pe care l-am încheiat cu ele.
Își exercită o putere pe care noi i-am dat-o. Cu alte cuvinte, practic renunțăm la arme,
la autoapărare, la justiția justițiară și așa mai departe în favoarea statului, astfel încât
statul să ne poată proteja, iar dacă acesta abuzează de această putere pe care i-am dat-o,
și nu numai că abuzează, dar acționează în afara puterii pe care i-am dat-o, atunci este o crimă
împotriva umanității. Acesta este motivul pentru care există aceste standarde.
Apropo, același lucru este valabil și în cazul în care persecutați un grup
sau o comunitate identificabilă. S-a întâmplat și acest lucru.
Celor care lucrează în domeniul
medical li s-a spus că nu-și
mai pot exercita profesia dacă nu fac acest lucru.
Deci, chiar dacă vă ridicați acum și spuneți că totul a fost voluntar, că nu a fost deloc coercitiv, ceea ce, desigur, nu este adevărat, nu veți
putea susține nici asta, dar chiar dacă ați spune asta, paragraful 10 din secțiunea 7 a Codului Penal Internațional ar fi în continuare îndeplinit.
Și nu știu câți dintre voi sunt acum gânditori laterali.
Oamenilor li s-a interzis să demonstreze doar pentru că erau gânditori laterali.
Aceasta este, de asemenea, persecuție în sensul numărului 10, pe care îl avem aici, deoarece
un grup a fost brusc marginalizat din activitățile sociale doar pentru că era critic.
Sau, de exemplu, cei care nu erau vaccinați, care nu mai aveau voie să meargă la un
concert. Sau cei care nu erau vaccinați și nu mai aveau voie să intre în niciun magazin.
De exemplu, nu mi s-a permis să merg la toaletă la Karstadt în timpul unei demonstrații
sau după o demonstrație la Frankfurt, pentru că nu aveam carnet de vaccinare.
Și în Hesse a existat un regulament care prevedea
acest lucru. Și asta e tot numărul 10 aici.
Și, bineînțeles, va trebui să ne ocupăm de acest lucru, deoarece, dacă nu ne ocupăm de acest lucru, atunci le permitem
efectiv celor aflați la putere în fiecare dintre aceste țări -
acest lucru este valabil pentru Elveția, Austria, Italia, Franța,
toate țările - să acționeze în afara regulilor pe care le-am stabilit împreună, fără nicio consecință.
Și nu putem și nu trebuie să tolerăm acest lucru, pentru că atunci acționăm și noi în mod ilegal.
Și acum unii dintre voi poate că vă gândiți,
da, dar aceștia sunt politicieni și aceștia
sunt angajați guvernamentali și aceștia sunt judecători, toți sunt protejați de lege.
Aceștia au imunitate, judecătorii au Legea judecătorilor,
ceea ce înseamnă că un judecător nu poate fi condamnat din cauza
hotărârii sale și așa mai departe. Aceasta este o încălcare a legii etc. Nu, nu este adevărat.
Acesta este Statutul internațional de la Roma, acesta este statutul care
se aplică atunci când mergeți la Haga, la Curtea Penală Internațională.
În primul rând, trebuie să depunem o plângere penală
în Germania la Parchetul Federal și, dacă această
plângere penală nu este acceptată sau nu este procesată, atunci se deschide calea spre Haga.
Dar aceleași reguli care se aplică Statutului de la Roma se aplică și Codului Penal Internațional. Și acum ascultați asta.
Acest statut se aplică în mod egal tuturor persoanelor, fără a face distincție în ceea ce privește calitatea lor oficială.
În special, calitatea oficială de șef de stat sau de guvern, de membru
al unui guvern sau al parlamentului, de reprezentant ales sau de funcționar
al unui guvern nu exonerează o persoană de răspunderea penală în temeiul
prezentului statut și nu constituie în sine un motiv de atenuare.
Imunitățile sau normele procedurale speciale legate
de calitatea oficială a unei persoane în temeiul
dreptului național sau internațional nu împiedică
Curtea să își exercite competența.
Nu există imunitate. De ce nu există imunitate?
Oricine se mișcă în afara cadrului statutului
nu poate, bineînțeles, să invoce imunitatea, care este doar o parte a statutului.
Un politician care se mișcă în cadrul regulilor poate spune întotdeauna,
desigur, că, pentru ca eu, ca politician, să nu fiu atacat
(dacă nu face parte din AfD), atunci pot invoca imunitatea
și nu pot fi condamnat pentru acțiunile mele politice.
Dar ideea este că politicienii care au acționat,
judecătorii care au acționat, parlamentarii care
au acționat, nu au respectat regulile tratatului nostru,
ci au fost în afara regulilor tratatului nostru.
Și de aceea nu aveți imunitate.
De aceea, sunteți pasibil de urmărire penală chiar dacă ați
făcut acest lucru în orice calitate în cadrul unui stat.
Iar acest lucru este foarte important. Și aceasta este exact calea pe care trebuie să o urmăm împreună.
Și ce este atât de special la Statutul
internațional de la Roma?
Ceea ce este deosebit este faptul că nu ne vom împovăra statul.
Nu vom împovăra Elveția, Austria, Italia sau Germania cu consecințele.
Pentru că nu statele sunt judecate, nu guvernele sunt judecate,
nu parlamentele sunt judecate, nu instanțele sunt judecate,
ci persoanele individuale sunt judecate, pentru că cei care
au acționat sunt persoane individuale.
Persoanele sunt cele
care au făcut legile.
Reglementările au fost elaborate de persoane individuale. Sunt persoane individuale care au emis judecăți.
Toți vor fi judecați. Sau, în prezent, desigur, trebuie să spuneți, să fie judecat.
Toți vor fi judecați, iar posibilitatea pe care o avem, și ar trebui, de asemenea, să facem presiuni pentru aceste
norme, este ca amenzile să poată fi impuse alături de pedepsele privative de libertate și, mai presus de toate, veniturile,
proprietățile și bunurile obținute din aceste infracțiuni să poată fi confiscate de la cei care le-au comis.
Și pot fi plasate într-un fond fiduciar pentru a fi plătite în
favoarea victimelor infracțiunilor și a rudelor acestora.
Aceasta înseamnă că victimele nu sunt despăgubite prin impozitele noastre, ci prin profiturile
pe care le-au obținut infractorii, pe care le putem lua de la ei și de la familiile lor.
Aceasta este esența.
Infractorii trebuie să returneze tot ce au câștigat, plus amenzi, pentru a despăgubi victimele.
De altfel, aici trebuie să fim atenți, pentru că dacă luăm măsuri împotriva
producătorilor de vaccinuri, așa cum facem acum, așa cum fac și unii colegi,
ceea ce este, desigur, foarte bine, dar dacă luăm măsuri împotriva producătorilor
de vaccinuri, atunci vom ajunge la răspunderea statului.
Iar acest lucru înseamnă că noi toți ajungem să plătim pentru daunele pe care le-au provocat alți oameni.
Și de aceea este atât de important, de aceea este atât de important să nu renunțăm.
Crimele împotriva umanității nu se prescriu niciodată.
Așadar, nu contează dacă aceste infracțiuni vor fi aduse în instanță peste doi ani, cinci ani sau zece ani.
Dar ei vor fi aduși în fața justiției, deoarece vântul se
schimbă, situația politică se schimbă și la un moment dat vom
privi înapoi la această perioadă pandemică și atunci, deoarece
umanitatea evoluează, deoarece societatea evoluează, vom spune că ceea
ce s-a întâmplat atunci nu trebuie să se mai întâmple niciodată, niciodată.
Iar acest lucru niciodată nu va duce în cele din urmă, și cred că va fi mai devreme decât mai târziu, la formularea de acuzații împotriva făptașilor.
Dar tot trebuie să depunem acuzații acum, trebuie să îi aducem pe făptași în fața justiției
acum și vom face acest lucru, deoarece este vorba și de o reevaluare publică.
Este vorba tocmai despre dumneavoastră, care ați ascultat aici, spunându-le oamenilor de afară că nu se pune problema dacă
ceea ce ne-au spus Institutul Robert Koch, PEI, dl Drosten, dl Wieler și toți ceilalți este adevărat sau nu.
Întrebarea este relativ irelevantă. Nu este complet irelevant, dar este relativ irelevant.
Întrebarea este sau întrebarea pe care trebuie să ne-o punem întotdeauna, chiar dacă este adevărat sau în Elveția este vorba de OFSP,
în Austria a fost tot Ministerul Sănătății, chiar dacă ceea ce ne-ați
spus este adevărat, ar fi trebuit să luați măsurile și acesta este scopul
prezentării mele, niciodată, nu, niciodată, niciodată, niciodată, niciodată
nu ar fi trebuit să se ia aceste măsuri, niciodată nu ar fi trebuit ca o persoană
să fie forțată, obligată să fie vaccinată cu o substanță despre care știi sigur că oamenii vor muri în final, niciodată un stat
nu ar trebui să facă asta și aici ne întoarcem la criza de la început, ceea ce am spus, asta se aplică peste tot, apropo.
Dacă fiecare actor statal ar ști că puterea care mi-a fost dată nu-mi
permite să ucid oameni nevinovați, atunci nu am avea crize în această lume,
iar aceste reguli există, dar sunt încălcate în mod constant.
Întotdeauna există persoane care spun că nu aveți voie să faceți asta și acum sunt chiar anulate sau excluse din
rețelele de socializare și așa mai departe, dar noi avem de fapt reguli care
spun foarte clar că nu avem voie să facem asta, nu avem voie să facem asta
și nu contează, mesajul, acesta este mesajul pentru toți liderii Hamas, Hezbollah, Iran, Israel, Ucraina, Rusia și așa mai departe.
Dacă guvernele, cei aflați la putere, ar respecta regulile pe care le avem, care prevăd în mod clar că nicio persoană nevinovată
nu poate fi ucisă în mod deliberat, atunci aceste crize nu ar exista și de aceea este atât de important că am înființat acest
Centru pentru reevaluare, clarificare, urmărire juridică și prevenire, știu că sună puțin cam greoi, acest ZARF, pe care îl puteți
vedea și pe tricoul meu, pentru a transmite acest mesaj lumii exterioare și vom organiza o conferință la 10 decembrie 2023, care este a
doua aniversare a deciziei privind vaccinarea în centre. La 10 decembrie 2023, care este a doua aniversare
a deciziei privind obligația de vaccinare în unități și, întâmplător, 10 decembrie este Ziua Drepturilor Omului,
în această zi vom depune o plângere penală la Karlsruhe la Parchetul Federal pentru crime împotriva
umanității împotriva celor 584 de presupuși autori principali din Germania.
Va avea loc o demonstrație mare și aș fi încântat dacă mulți dintre voi ar participa, pentru că vrem să fie clar.
Vrem să clarificăm pentru lumea exterioară că nimeni nu are voie să iasă din această sferă legală.
În cadrul acestei sfere legale, putem discuta totul, dar în afara acestei sfere legale, nimeni nu are voie să stea și
nimeni nu are voie să ia măsuri și exact asta este ceea ce am trăit și nu trebuie să se mai întâmple niciodată și
de aceea va exista această plângere penală, de asemenea, doar pentru a face în continuare muncă de relații publice.
Iar această plângere penală este
necesară, trebuie să o depunem
în Germania pentru a putea face următorul pas la Haga.
Când vom merge la Haga, probabil că ne vor sprijini chiar și statele străine, pentru că, dacă vă uitați pe paginile Curții Penale
Internaționale, veți vedea că până acum au fost condamnate doar persoane cu pielea închisă la culoare de pe continentul african.
Mulți oameni spun acum, nu, nu, dar a existat Tribunalul pentru Iugoslavia, exact, Tribunalul pentru Iugoslavia a fost desprins,
a fost un tribunal separat, nu a făcut parte din Curtea Penală Internațională, a fost Tribunalul pentru Iugoslavia.
Până în prezent, Curtea Penală Internațională
a judecat doar persoane africane din state africane.
Cu alte cuvinte, această curte penală internațională este un instrument politic de dominație, America nu face parte din ea, dar America
este, desigur, încă implicată, dar, în esență, este vorba de dominația statelor occidentale, America și statele europene,
pentru a exercita dominația asupra statelor africane.
Iar statele africane ar trebui să aibă un mare
interes ca politicienii europeni să fie aduși pentru prima dată în fața justiției.
Acest lucru înseamnă că, dacă statele africane susțin această plângere sau susțin
această plângere penală pe care o facem, atunci trebuie să fie urmărită penal.
Și, în opinia mea, este important să clarificăm faptul că dreptul internațional
asupra căruia am convenit trebuie să se aplice peste tot și în mod egal.
Nu este acceptabil ca noi, în Europa, să ținem mereu discursuri frumoase și, în special, să arătăm mereu
cu degetul spre alții și să spunem că ei greșesc
și că noi putem face ce vrem cu populația noastră.
Este de datoria noastră să facem public acest lucru, să clarificăm
acest lucru și este de datoria noastră să ne asigurăm că cei care
au făcut ceea ce ni s-a întâmplat în ultimii trei ani, și anume aceste măsuri, aceste măsuri corona, vaccinarea obligatorie și așa
mai departe, știu că vor fi urmăriți în justiție pentru tot restul vieții și că nu vom înceta să depunem
plângeri penale și să ne asigurăm că această problemă va fi rezolvată pentru tot restul vieții lor.
Pentru că, și aceasta este tema prezentării
mele, nu poate exista o reconciliere socială decât
dacă cei care cred că au voie să acționeze în afara regulilor sociale sunt trași la răspundere,
în acest caz penal, dacă își repară daunele pe care le-au provocat, și clarificăm faptul
că tot ceea ce este permis în societatea noastră trebuie să se înscrie în cadrul pe care
l-am definit împreună și nu în afara acestui cadru, iar
oricine se află în afara acestui cadru este un criminal în
sensul dreptului penal internațional și ar trebui să fie adus în fața justiției.
Vă mulțumesc foarte mult pentru că m-ați ascultat și vă doresc toate cele bune și sper că ați luat cu dumneavoastră
câteva sugestii pentru a ieși afară, pentru a discuta cu lumea exterioară și pentru a clarifica de ce am ieșit cu
toții în stradă împotriva acestor măsuri corona în această formă la momentul respectiv, de ce încă mai manifestăm
împotriva lor și că critica măsurilor merge mult dincolo de ceea ce au fost măsurile corona.
Este vorba despre coexistența noastră în această societate și despre pace în această societate. Vă mulțumesc foarte mult.
Vă mulțumesc.
Multe, multe mulțumiri, Ralf Ludwig. Vă mulțumesc foarte, foarte mult.
A fost foarte, foarte impresionant, foarte intenționat.
Cred că este atât de important, chiar și începutul a fost atât de flagrant, această mutare pe o scenă secundară, aceste
manevre de diversiune, că faci campanie pentru lucruri greșite, a fost o concentrare de informații importante.
Așa că acum căutăm o modalitate de a adăuga greutatea noastră pe cântar.
Am fi foarte recunoscători dacă am putea ține legătura unii cu alții, să fim la curent,
cum ne putem implica, fie că e vorba de semnături sau de demonstrații, nu știu.
Vă rugăm să continuați să rămâneți alături de noi, astfel încât să vă putem însoți cum se cuvine, să punem toate greutățile în balanță.
Asta era foarte, foarte valoros acum. Vă mulțumesc foarte mult pentru îndrumare.
Vă mulțumesc foarte, foarte mult.
Îți doresc mult soare în viața personală, inclusiv în Mallorca.
Spiritul, sufletul și trupul sunt păstrate, continuați să faceți treabă bună, suntem mândri de voi. Vă mulțumesc pentru tot, pentru că ați fost acolo, vă mulțumesc.
Vă mulțumesc foarte mult.