Teraz sa dostávame k štvrtému príspevku.
A teraz do ringu vstupuje druhý právnik, ktorý
už vo svojom titulku prezradil,
že sa nezľakne žiadneho Goliáša.
Tento názov sa mi veľmi páči.
Poznáte jeho meno?
"Žiadne zmierenie bez prehodnotenia."
Je to hudba pre naše uši?
Bez prehodnotenia nie je možné zmierenie.
Áno.
Hoci tento právnik pochádza z Nemecka, dnes sa
k nám pripojí z Malorky prostredníctvom nášho
mobilného štúdia.
Samozrejme, nebude sa sústrediť na švajčiarske právo,
ktoré sme už mali.
Samozrejme, bude sa zaoberať nemeckým a predpokladám, že aj európskym právom.
A sme zvedaví, či sa nám podarí prísť na iné riešenia.
Môžem sa v tejto chvíli opýtať, či je spojenie vôbec vytvorené?
Áno, je tu spojenie.
Dobre.
Potom by som vám, právnik Ralf Ludwig,
chcel poďakovať, že ste nás laikov neopustili
a vysvetlili nám, aká je právna cesta a aké právne prostriedky sú
k dispozícii, keď celý národ opustia jeho ochrancovia.
Skôr než začnete s odbornými komentármi,
pozrime sa na váš zaujímavý krátky
životopis.
Veľa šťastia.
Ralf Ludwig
Ralf Ludwig sa narodil v roku 1972 v Osterode
am Harz v Dolnom Sasku a je právnik.
Špecializuje sa na sociálne, správne a ústavné právo.
Od krízy Corona pracoval aj v oblasti trestného práva
a práva v oblasti regulačných trestných činov.
Zásady jeho práce ako právnika nájdete na webovej
stránke jeho advokátskej kancelárie.
"Každý, kto prijíma zlo bez rozporu, s ním vlastne spolupracuje. "
Na začiatku pandémie koronavírusu dosiahol Ralf
Ludwig rozhodnutie Spolkového ústavného súdu,
že demonštrácie by nemali byť plošne zakázané ani v čase krízy.
Presadil veľkú demonštráciu bočného myslenia
29. augusta 2020 pri Stĺpe víťazstva v Berlíne
pred správnymi súdmi.
Bol členom tímu obhajoby Michaela Ballwega počas jeho pobytu vo väzení.
V júni 2021 založil Centrum pre vyšetrovanie,
objasňovanie, právne stíhanie a prevenciu
zločinov proti ľudskosti v dôsledku opatrení Corona (ZAAVV).
Ralf Ludwig dnes prednáša na tému koruny - bez prehodnotenia nie je možné zmierenie.
Wow!
Po prvé, ďakujem za pozvanie.
Teší ma, že je tu toľko ľudí a že toľko ľudí sa pozerá.
Počujete ma?
Áno.
Teší ma, že sa do nej zapojilo toľko ľudí a že sa
o problematiku pandémie koronavírusu stále zaujíma toľko ľudí.
Mnohí ľudia nielen v Nemecku, ale na celom svete
sa domnievajú, že tento fenomén sa skončil.
Myslím si však, že každý, kto dnes sledoval
túto konferenciu a kto sa na ňu pozerá v reálnom živote,
si uvedomí, že tento fenomén sa ešte neskončil.
Práve včera som čítal článok v novinách
Badische Zeitung v Nemecku, že sudca
opäť využil svoju právomoc a prinútil
divákov nosiť masky FFP2.
FFP2 masky, ktoré potom dokonca sám zabezpečil,
kde už uplynul dátum exspirácie, ale trval
na tom, aby sa tak stalo.
Inými slovami, to, čo sme zažili za posledné tri roky, sa neskončilo.
A to je to, čo hovorí aj názov tejto prezentácie: skončí
sa, keď sa vyrovnáme s celým týmto časom.
Spracovanie sa týka nielen spoločnosti Corona.
Vo svete máme veľa kríz, vidíme to práve
teraz, otriasajú nami mnohé krízy.
A samozrejme, pociťujeme aj tieto konflikty,
tieto globálne konflikty, ktoré zažívame.
Pociťujeme ich, pretože sami trpíme dôsledkami sankcií,
dokonca aj tých, ktoré sami ukladáme.
Cítime, že ľudia alebo hlavy štátov v iných
krajinách od nás požadujú peniaze a zbrane.
Uvedomujeme si, že prílev migrantov do Európy
a tiež do Nemecka je zjavne nekonečný.
A v súvislosti s týmito konfliktami
sa zrazu menia zákony v našej krajine.
To znamená, že napríklad my v Nemecku už nemôžeme slobodne hovoriť.
O ukrajinskom konflikte už nesmieme hovoriť,
hoci by sme možno chceli, pretože potom by sme
sa vystavili trestnému stíhaniu za podnecovanie nenávisti.
O blízkovýchodnom konflikte nesmieme hovoriť tak, ako by sme možno chceli, pretože potom by sme
sa vystavili aj trestnému stíhaniu za podnecovanie k nenávisti.
Inými slovami, názor je kriminalizovaný.
A to je tiež poznatok, ktorý máme z obdobia koróny.
To je azda najdôležitejšie poznanie, že štát začal kriminalizovať
názory, kriminalizovať iné názory.
Lekári, ktorí zložili profesionálnu prísahu a majú iný názor,
sú zrazu kriminalizovaní.
To znamená, že lekár, ktorý lieči pacientov
inak, ako predpisuje štát, je zrazu zločinec.
Lekár už nesmie rozhodovať o tom, či vydá alebo nevydá test masky.
Lekár už nemôže skutočne rozhodnúť,
či niekoho zaočkovať alebo nie.
To všetko je zrazu trestné.
A toto sú priame účinky, ktoré máme.
A nemusíme si myslieť, že sa to týka
len ochrany zdravia, ale že všetky ostatné
krízy, ktorým čelíme alebo ktoré sú nám oznámené, budú využívať
práve tieto prostriedky na obmedzenie našich práv.
Nemôžem ponúknuť konkrétne riešenie jednotlivých problémov.
Ani to nechcem.
Ale môžem ponúknuť nápad.
A to je myšlienka, že jednoducho začneme
dodržiavať zákon, ktorý máme.
Niektorí ľudia sa teraz pýtajú, čo hovorí?
Je právnik, videl, čo sa stalo v posledných rokoch.
Ale presne o to ide.
A bolo oznámené, že budem hovoriť najmä o nemeckom práve.
Dotknem sa aj nemeckého práva, ale budem sa venovať skôr medzinárodnému právu.
Pretože medzinárodné právo, ktoré máme, je dobré.
A ak by sme ju uplatnili, niečo také ako kríza s koronavírusom,
niečo ako konflikt na Blízkom východe, niečo ako vojna na Ukrajine by
nebolo možné.
Jednoducho by sme museli uplatňovať právo, ktoré
máme a na ktorom sme sa ako spoločnosť dohodli.
A práve o tom bude moja dnešná prednáška.
Existujú tieto pravidlá a tieto pravidlá nepochádzajú odo mňa.
Pravidlá vychádzajú z osvietenstva a sú založené na historických skúsenostiach.
Osvietenstvo bolo kedysi zamerané proti
predsudkom, poverám a svojvôli.
A možno treba dodať, že nie je namierená len proti
poverám, ale aj proti viere.
Proti viere vo vedu, a nie proti vede ako vede.
To by sme mali povedať aj dnes.
Preto máme aj dnes mnoho presvedčení.
Samozrejme, každý môže veriť a každý môže veriť v čokoľvek chce.
Ak však vykonáva vládu nad iným, potom
viera nesmie určovať túto vládu.
A cieľom osvietenstva bolo vždy sebaurčenie
jednotlivca ako zodpovedného občana.
Myslím si, že táto veta, ktorú som dnes vybral,
je vlastne úžasná, pretože
veľmi dobre vystihuje pandémiu koróny alebo
krízu koróny, ktorú sme zažili.
Ide o sebaurčenie jednotlivca ako zodpovedného občana.
Za posledné tri roky sme nič také nezažili.
Nebolo nám priznané sebaurčenie ani nám
nebolo povedané, ako sa máme správať.
Dokonca nám povedali, s kým a kde môžeme sláviť Vianoce,
s kým môžeme ísť na pohreb, ako sa môžeme
zúčastniť na narodení atď. Inými slovami,
sebaurčenie bolo úplne obmedzené.
Neboli sme jednotlivcom, neboli sme uznávaní ako jednotlivci, ale boli
sme nádobou nebezpečenstva.
Povedali nám, že sme nebezpeční, asymptomaticky nebezpeční.
A pretože sme takí nebezpeční asymptomaticky, už
nie sme jednotlivci a musíme dodržiavať pravidlá.
Prezident Inštitútu Roberta Kocha v Nemecku
Lothar Wieler vtedy povedal, že tieto pravidlá
sa nesmú spochybňovať.
Inými slovami, bola nám odopretá naša individualita
a nemusíme hovoriť o našej občianskej zrelosti.
Ako občania sme nemali právo spolurozhodovať,
a to neplatilo len v Nemecku, ale
ani v Rakúsku.
Myslím, že vo Švajčiarsku sa hlasovalo o pravidlách korunovania,
ktoré boli potom odmietnuté, ale nie tak výrazne, alebo skôr v
prospech pravidiel korunovania.
Dospelosť občanov, aspoň v Nemecku a Rakúsku, sa však nikdy nedostavila.
Z historických skúseností sme sa poučili.
Máme historickú skúsenosť, najmä v 20. storočí,
teda v minulom storočí, že štát tu nie je
len pre svojich občanov, ale že štát je namierený
aj proti časti obyvateľstva alebo dokonca proti
obyvateľstvu ako celku.
Máme tieto historické skúsenosti a na ich základe sme
vytvorili nariadenia, ktoré by
som vám dnes chcel predstaviť.
A ak sa pozrieme na tieto predpisy, ktoré máme v batožine, ktoré máme
v ruksaku, na osvetu, na historické skúsenosti, tak zrazu na
nás v roku 2020 čaká táto korunová kríza.
Čelíme niečomu, čo sme - ako už bolo povedané, narodil som sa
v roku 72 - nikdy v živote nezažili.
Štát zrazu zasahuje do našich súkromných životov spôsobom, aký sme ešte nezažili.
Došlo k uzamknutiu, k masívnemu obmedzeniu základných práv, napríklad k tomu, že
ľudia nesmeli demonštrovať, že bolo zrazu regulované, koľko
ľudí sa môže zúčastniť na narodeninovej oslave, koľko ľudí
môže navštíviť niekoho v nemocnici, navštíviť niekoho v domove dôchodcov, koľko
ľudí sa môže zúčastniť na pohrebe.
Zažil som toľko utrpenia. Detské ihriská boli uzavreté.
Masky boli povinné, najprv takzvané komunitné masky, potom
zrazu lekárske masky a v určitom okamihu aj masky FFP2.
Ak by niekto dokázal zarobiť peniaze tým, že nás prinúti nosiť
plynové masky, možno by sme niekedy museli nosiť plynové masky.
Všetky tieto opatrenia však boli pre mňa ako človeka, ktorý sa narodil
v roku 1972, vyrastal v Spolkovej republike Nemecko
a zažil zjednotenie bývalej NDR so Spolkovou
republikou, úplne nepredstaviteľné.
Pre mňa osobne bolo nepredstaviteľné, že by vládcovia v štáte
začali nad nami uplatňovať moc takýmto spôsobom.
A to, o čom s vami dnes nechcem diskutovať alebo čo nemám v predmete svojej dnešnej prezentácie,
je otázka, či boli lekárske opatrenia správne alebo nie.
Či to, čo štát nariadil ako opatrenia, bolo alebo nebolo správne
z lekárskeho hľadiska, z vedeckého hľadiska.
Myslím, že väčšina z vás má na to svoj názor.
Táto otázka však vôbec nie je podstatná; musíme si položiť
úplne inú hypotetickú otázku.
A to je možno aj chyba, ktorú sme my právnici
urobili za posledné tri roky, že sme sa v
podstate nechali vtiahnuť do argumentačného vzorca,
ktorý tu vôbec nie je podstatný.
Nechali sme sa vtiahnuť do vzorca argumentácie, či pomáhajú
masky, či pomáha sociálny odstup, či pomáhajú
výluky, či génová terapia mRNA môže pozitívne ovplyvniť prenos vírusu.
Či môže zabrániť prepuknutiu choroby alebo ho aspoň zmierniť.
Zapojili sme sa do všetkých týchto diskusií.
Začali sme diskutovať o tom, či je náš systém zdravotnej starostlivosti skutočne preťažený,
alebo nie, alebo či hrozí preťaženie a či je potrebné
diskutovať o triedení, keď hrozí preťaženie.
Inými slovami, zapojili sme sa do diskusie, ktorá sa vždy pýtala, či
sú tieto opatrenia užitočné alebo nie.
A moja dnešná téza a moja celková téza je,
že táto otázka je irelevantná.
Táto otázka nemá význam v osvietenej spoločnosti, v západnej civilizácii, ktorá
si nesie hodnoty osvietenstva a tvrdí, že sme humanistická spoločnosť.
Pretože v našej spoločnosti sa kladie otázka, či sú opatrenia prijaté štátom škodlivé.
To je jediná otázka, ktorá nás zaujíma.
Otázka, ktorá nás zaujíma, znie: škodí nám to, čo nám
robia tí, ktorí vládnu v tejto krajine alebo v našich krajinách,
alebo nám to neškodí?
Musíme si položiť túto otázku.
A chcel by som vás všetkých, ktorí sa tu teraz pozeráte, požiadať,
aby ste sa v budúcich diskusiách nezapájali do otázky, čo sa robí, ale aby ste si vždy
kládli otázku, či to škodí?
Takže urobím veľmi krátku odbočku do Izraela, pretože tam
máme situáciu, v ktorej vlastne prebieha vojna, vojna trvá už dlho, ale
teraz je tu ďalšia akútna fáza vojny.
A každý izraelský politik si musí položiť otázku,
a to je aj otázka, o ktorej sa diskutuje, nie či
vojnové opatrenia, ktoré teraz prijímame, sú prospešné
pre naše ciele, či môžu byť prospešné pre mier, ale či
každé jedno opatrenie, ktoré prijímame, neškodí ľuďom, neškodí nezúčastneným ľuďom a
či nezúčastnení ľudia umierajú alebo utrpia obrovské škody
na zdraví, ak robíme veci, ktoré robíme.
Túto otázku si kladie západná spoločnosť.
Je to ťažká otázka vzhľadom na poznatky, ktoré často máme.
Keď vidíme, čo sa v niektorých prípadoch deje, je
to ťažká otázka, ale štát nemá žiadne emócie.
Štát má pravidlá, my ľudia máme emócie.
My ľudia sme niekedy v dileme, ale
štát sa do dilemy nedostáva.
Štát a štátne inštitúcie majú pravidlá a tieto pravidlá
sú triezve, tieto pravidlá sa rodia z rozumu.
A tento zdravý rozum treba vždy používať.
A práve o tom to celé je, o pravidlách nášho spolužitia.
Ak sa na to pozrieme z hľadiska teórie práva alebo teórie štátu, všetci
sme medzi sebou podpísali spoločenskú zmluvu.
Teraz môžete povedať, že mnoho ľudí v mojich kanáloch tiež hovorí, že
som nikdy nič nepodpísal, nikdy som neuzavrel partnerskú
zmluvu, ale to nie je pravda.
Ak idete do supermarketu a vyberiete si v ňom nejaké jedlo, idete k pokladni a
položíte to jedlo, fľašu vína alebo čokoľvek
iné, čo ste si kúpili, vzniká zmluva.
Neuzatvárate písomnú zmluvu, niečo podpisujete, ale uzatvárate zmluvu.
Z hľadiska teórie štátu žijeme spolu v spoločnosti
a prijímame pravidlá tejto spoločnosti.
V prvom rade to znamená, že sme všetci v spoločenstve a máme spoločné pravidlá.
Podľa toho, na ktorej strane cesty jazdíte, zistíte,
že v Anglicku platia iné pravidlá ako v Nemecku.
Ale vy sa držíte týchto pravidiel, robíte to každý deň, držíte sa pravidiel.
Chodíte k zamestnávateľovi a očakávate,
že na konci mesiaca dostanete výplatu.
Očakávajú, že zamestnávateľ bude
platiť príspevky na sociálne zabezpečenie atď.
Inými slovami, v našej spoločnosti máme veľa, veľa
pravidiel, ktoré sa bežne označujú ako spoločenská zmluva.
Túto dohodu o partnerstve sme uzavreli implicitne a konáme
v rámci tejto dohody o partnerstve.
A táto spoločenská zmluva, ktorú máme, znamená, že my ako ľudia, ako jednotlivci, ako to poznáme z osvietenstva,
sa vzdávame určitých osobných slobôd, vzdávame
sa určitých individuálnych práv, pretože
sami hovoríme, že vďaka tomuto vzdaniu sa, vďaka odovzdaniu moci, najmä
monopolu na použitie sily štátu, sa môžeme ako jednotlivci vyvíjať lepšie,
ako keby sme všetci mali svoje vlastné pravidlá, žili podľa svojich vlastných pravidiel
a neuzatvárali sa do určitých pravidiel, ktoré si ako spoločenstvo, spoločnosť, štát, akokoľvek
to nazveme, dávame.
A táto spoločenská zmluva, nazvem ju vnútorný kruh, to je vnútorný
kruh, v ktorom sa pohybujeme, a to je vnútorný kruh, v ktorom sa pohybujú tí, ktorí majú
štátnu moc, ktorí majú zastupiteľskú moc, v ktorom sa pohybujú títo ľudia,
ktorí majú priestor na hodnotenie, ako nám povedal Spolkový ústavný súd v Nemecku.
To znamená, že priestor na posudzovanie je len v rámci pravidiel, ktoré sme spoločne stanovili.
A teraz prichádza to podstatné.
Existujú však pravidlá, ktoré sme nepreniesli, alebo práva, ktoré sme nepreniesli, a to je právo na život.
Svoje právo na život som nepreniesol na štátne spoločenstvo,
štátnu spoločnosť ani na štát v žiadnej forme.
Moje právo na život patrí mne a štát nemá právo rozhodovať o tom, či ma zabije alebo nie.
To nie je súčasťou dohody, ktorú sme medzi sebou uzavreli.
A štát nemá právo rozhodovať o tom, či mi spôsobí vážnu fyzickú ujmu.
Aj to je mimo spoločenskej zmluvy, ktorú sme medzi sebou uzavreli.
Štát ma musí chrániť.
Štát je povinný zabezpečiť nemocnice, lekárov, zdravotné sestry, ošetrovateľky, lieky atď.
Ak sa teraz pozrieme na pandémiu koronavírusu, všetko toto je úlohou štátu.
Štát je povinný zabezpečiť ľuďom čo najlepšiu ochranu pred chorobami a prenosom chorôb.
Inými slovami, ak štát vie, že niekto je nositeľom závažnej choroby,
môže samozrejme nariadiť karanténu a povedať: "Hej, musíme chrániť
teba a spoločnosť, pretože vieme, že
si nebezpečný.
Štát však samozrejme nesmie túto osobu zabiť.
Musíte si to predstaviť.
Predstavte si, že by štát, nemecký štát, nemecká politika prišla s týmto nápadom
a 10. decembra 2021 by nerozhodla o povinnom očkovaní v určitých inštitúciách, ale nemecký Bundestag by povedal,
dobre, všetci, u ktorých sa preukáže, že sú nakazení koronavírusom, budú očkovaní.
Pretože keď sú zabití, už nepredstavujú hrozbu.
Aký by bol v našej krajine ohlas?
Prečo by to malo vyvolávať rozruch? Pretože sme toto právo nepreniesli na štátne pravidlá.
Štát nesmie zabíjať nevinných ľudí. Štát nesmie byť obeťou ľudí za svoju politiku.
Ide o základné nariadenie, ktoré máme. A neexistuje žiadne delenie na hodnotný a nehodnotný život.
Neexistuje žiadne kvantitatívne, t. j. číselné delenie.
Nemôžeme povedať, že zabijeme päť ľudí, aby ich 500 prežilo.
Nesmieme zabiť ani jedného, aby ich prežilo 500.
Ide o základné pravidlo nášho právneho štátu.
A toto pravidlo bolo prekročené nielen v Nemecku, ale aj v iných krajinách.
A to je dôvod, prečo sa chystáme podať trestné oznámenie, k čomu sa vrátim neskôr.
A teraz by som chcel požiadať o zapnutie prezentácie, pretože
v podstate chcem ukázať, že sme už v podstate všetko vyriešili.
Začnime Základným zákonom Spolkovej republiky Nemecko, článok 1, odsek 1, v ktorom sa uvádza,
že ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. A to je dôstojnosť každého človeka.
Každý jednotlivý človek nesmie byť predmetom štátnych opatrení.
To opakovane konštatuje Spolkový ústavný súd, keď sa zaoberá článkom 1.
Ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. A ani my sme sa tejto dôstojnosti nevzdali.
Inými slovami, súčasťou tejto spoločenskej zmluvy je, že ani parlament, dokonca ani švajčiarsky
parlament, ani Spolková rada, ani súdy, ani výkonná moc, teda polícia,
ani nikto iný, nesmie rozhodovať o tejto dôstojnosti, o mojej dôstojnosti, ktorá
sa prejavuje najmä v mojom práve na život.
To je mimo tejto spoločenskej zmluvy, to je mimo rozhodovacej právomoci tých, ktorým sme dali zastupiteľskú moc.
Ešte jasnejšie je to uvedené v článku 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach.
Článok 2 hovorí, a ak si to uvedomíte, že právo každého človeka
na život je chránené zákonom. Štát nesmie zabiť žiadnu ľudskú bytosť.
To je to, čo hovorí veta 2: nikto nesmie byť úmyselne zabitý.
Potom prichádza toto postskriptum: okrem výkonu trestu smrti v Európskej únii už neexistuje žiadny trest smrti.
Ale to je potom právno-filozofická diskusia o tom, či je dovolené zabiť vinníka.
Toto nie je súčasťou mojej prezentácie.
Ale nevinný človek, ako vidíte, nemôže byť úmyselne zabitý inak ako vykonaním
trestu smrti uloženého súdom za trestný čin, za ktorý zákon stanovuje trest smrti.
Žiadna ľudská bytosť nesmie byť úmyselne zabitá.
Európsky dohovor o ľudských právach sa vzťahuje aj na Švajčiarsko. Štát nesmie zabíjať ľudí.
Ideme ďalej. Stále máme Európsku chartu základných práv.
Aj v článku 1 Európskej charty základných práv sa uvádza, že ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná.
Presne to sa uvádza v článku 1 nemeckého základného zákona.
V článku 2 má každý právo na život.
A tu je teraz trest smrti vylúčený, nikto nesmie byť odsúdený na trest smrti ani popravený.
Ale každý má právo na život, každý človek.
Podľa článku 3 má každý právo na telesnú a duševnú integritu.
Štát nesmie ublížiť žiadnej ľudskej bytosti, vždy ide o štát, ide o to, že štát nás musí na jednej strane samozrejme
chrániť, ale najmä nesmie aktívne poškodzovať naše telá.
Ak si prečítate článok 3, odsek 2 a spomeniete si na pandémiu koronavírusu, ktorú sme všetci zažili.
V kontexte medicíny a biológie je potrebné zohľadniť najmä tieto skutočnosti.
slobodný súhlas dotknutej osoby po predchádzajúcom informovaní v súlade s podrobnosťami stanovenými zákonom.
Ide o slobodný súhlas.
Podľa Európskej charty základných práv sa lekársky zásah na tele
človeka môže vykonať len vtedy, ak je dobrovoľný.
A nemusíme hovoriť o tom, že povinné očkovanie pre niekoho, kto pracuje v zdravotníctve alebo je vojakom, aspoň
v Nemecku alebo v Taliansku, kto má viac ako 50 rokov, alebo v Rakúsku
to bolo dokonca povinné pre všetkých Rakúšanov, čo sa tam nezaviedlo, ale pre všetkých Rakúšanov,
že tento človek je vlastne povinný pokutami, zákazom výkonu povolania, ekonomickým zničením existencie,
ak nesúhlasí s týmto povinným očkovaním a potom to už nie je súhlas, ale je to povinnosť.
Ako právnici to nazývame nátlakom.
Inými slovami, štát to nesmie robiť.
Je to úplne jasné a ak si článok 4 prečítate ešte raz, zamyslite sa nad maskami.
Nikto nesmie byť vystavený mučeniu alebo neľudskému či ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.
Keď si teraz spomenieme na tohto sudcu vo Freiburgu, ktorý včera povedal publiku, že
musíte nosiť masku FFP2, mimochodom ďalšiu masku FFP2, ktorej platnosť už vypršala,
a pozrieme sa na seba, nikto tu nesmie byť vystavený ponižujúcemu zaobchádzaniu,
pýtame sa sami seba, čo si tento sudca myslí, čo sa tu deje?
Existujú aj ďalšie práva.
Mám tu len výber, článok 3 Všeobecnej deklarácie ľudských práv.
Každý má právo na život, slobodu a osobnú bezpečnosť, každý má právo na život.
Môžeme si teda prejsť všetky západné základné poriadky,
ústavy, základné zákony, základné práva, čokoľvek.
A ako som už povedal, z učenia osvietenstva a z historických skúseností, ktoré
máme, sa nám stále opakuje, že každá ľudská bytosť má právo na život.
A teraz pokračuje, presne tak, opäť je to článok 2 Dohovoru o bioetike.
Hneď môžem povedať, že Nemecko tento bioetický dohovor nepodpísalo ani neratifikovalo.
Keď si prečítate túto vetu, pochopíte prečo.
Uvádza sa v ňom, že záujmy a blaho ľudských bytostí
majú prednosť pred záujmami spoločnosti alebo vedy.
Ak máte takéto základné pravidlá, sú to základné bioetické pravidlá, tento bioetický dohovor bol prijatý v roku 1997.
Inými slovami, od roku 1997 sa ľudia zamýšľajú nad nebezpečenstvami, ktoré hrozia ľuďom,
ak medicína alebo biológia, prípadne aj v kombinácii s génovou terapiou, môžu mať vplyv na ľudské telo.
Čo smieme a čo nesmieme robiť?
A ochrana ľudského života, ochrana jednotlivca,
ochrana každého z vás bola vždy na prvom mieste.
A tu je veľmi, veľmi jasne formulované, že máte prednosť pred obyčajným záujmom spoločnosti.
A čo vám povedali za posledné tri roky?
Buďte solidárni, buďte solidárni so spoločnosťou, buďte solidárni so zraniteľnými, buďte
solidárni s tými, ktorí inak zomrú na koronavírus alebo Covid-19, ak nebudete
dodržiavať pravidlá, ktoré vám dávame.
A to je presne to, čo v slobodnej spoločnosti nesmiete robiť.
Pretože tu už nejde o blaho človeka, ale o prioritu
záujmov spoločnosti, ktoré určujú zástupcovia, ktorí neboli zvolení na tento účel.
A teraz, samozrejme, môžete povedať, a to je argument, ktorý sme vždy počuli,
to je argument, ktorý sme vždy počuli, ale mali sme výnimočný stav.
Bola to kríza, bol to vírus, niečo, čo sme nepoznali, nový druh vírusu.
Dobre, nebolo to až také nové, to už vieme, ale bol to nový typ
vírusu, ktorý posunul náš systém zdravotnej starostlivosti na hranicu jeho možností.
A to je sociálna núdza a v sociálnej núdzi musí
mať štát možnosť konať inak ako povedzme
v čase mieru alebo v čase, keď nie je núdza.
A práve pred tým nás chceli autori Európskeho dohovoru o ľudských právach ochrániť.
Vedeli, že k takémuto vyhláseniu raz dôjde, pretože, ako povedal už Karl Schmitt,
ten, kto rozhoduje o výnimočnom stave, rozhoduje o štáte, rozhoduje o spoločnosti, má v rukách moc.
O výnimočnom stave rozhodol v 30. rokoch
20. storočia právnik Karl Schmitt a mal pravdu.
Nebezpečenstvo vždy spočíva v tom, že existujú ľudia, ktorí vyhlasujú výnimočný
stav, ktorí možno dokonca vytvárajú výnimočný stav, to nevieme, ale v mnohých
prípadoch existuje mnoho náznakov, že určite existovali záujmy na vytvorení výnimočného
stavu, krízy, ktorú potom riešite prostriedkami, ktoré si potom sami vytvoríte
tým, že sa odvolávate na tento výnimočný stav, ktorý bol takpovediac vytvorený vopred, a hovoríte,
no, teraz máme tento výnimočný stav a takto to musí byť.
Výnimočný stav alebo rozhodnutie o výnimočnom stave nesmie nikdy vydať osoba, ktorá ho vyhlasuje.
Toto je dôležité pravidlo, ktoré musíme zapísať do všetkých ústav, do všetkých štátnych ústav, pretože
ak osoba, ktorá vyhlási výnimočný stav, môže potom požadovať výhody tohto výnimočného stavu aj pre seba, potom
môže byť ohrozená akákoľvek demokratická, mierová a liberálna forma spoločnosti.
V článku 15 Európskeho dohovoru o ľudských právach sa uvádza,
že život národa je ohrozený vojnou alebo inou mimoriadnou udalosťou,
berme pandémiu koronavírusu ako mimoriadnu udalosť.
Každá vysoká zmluvná strana, t. j. štát, môže teda prijať opatrenia
odchyľujúce sa od povinností stanovených v tomto dohovore.
Predtým sme sa na to pozreli, článok 2, nikto nesmie byť úmyselne zabitý.
A ak sa teraz pozrieme na odsek 2, hovorí sa v ňom, že na základe odseku 1, konkrétne výnimočného stavu, sa
možno od článku 2 odchýliť len v dôsledku zákonných vojnových akcií.
To znamená, že aj keby bol vyhlásený výnimočný stav v dôsledku pandémie koronavírusu,
od pravidiel, prinajmenšom od pravidla, že štát nesmie zabíjať ľudí, by sa nikdy nemalo upustiť.
Aj keby došlo k núdzovej situácii, teda otázka, či išlo o núdzovú situáciu,
či sa systém zdravotníctva takmer zrútil alebo nie, je úplne irelevantná.
Pretože aj keby to tak bolo, nemala by existovať žiadna odchýlka od
pravidla, že štát nesmie zabíjať ľudí.
A čo je veľmi, veľmi dôležité, ak sa od toho chcete odchýliť, je tu varovná funkcia,
to znamená tento odsek 3, potom príslušný štát, konkrétne generálny tajomník Rady Európy, musí
poskytnúť komplexné informácie o opatreniach a musí takpovediac oznámiť, že je tu výnimočný
stav a že sa teraz prijímajú osobitné opatrenia z dôvodu tohto výnimočného stavu.
Mimochodom, žiadna krajina to neurobila, a preto Európsky súd pre ľudské práva zrušil
zákaz odborových demonštrácií vo Švajčiarsku, pretože žiadna krajina Európskej únie to neurobila, ani
jedna krajina neoznámila výnimočný stav generálnemu tajomníkovi Rady Európy.
Inými slovami, nikto nepredpokladal, že by sme vôbec mali núdzový stav.
A ak nie je indikovaný stav núdze, nesmieme sa odchýliť
od pravidiel Európskeho dohovoru o ľudských právach, ktoré sú porovnateľné
so všetkými základnými právami vo všetkých krajinách.
A aj keby to bolo nahlásené a bol by vyhlásený výnimočný stav, nikdy by sa nemalo odchýliť od určitých pravidiel, konkrétne od veľmi
konkrétnych základných pravidiel, vrátane zákazu zabiť človeka, nevinného človeka.
Inými slovami, tento výnimočný stav neexistoval, nebol oznámený,
a aj keby existoval, nemali sa prijať určité opatrenia.
Teraz potrebujem ďalšiu snímku. A ako to riešili súdy v minulosti?
Priniesol som vám dve rozhodnutia.
Priniesol som vám rozhodnutie Federálneho ústavného súdu v súvislosti so zákonom o bezpečnostnej ochrane letectva.
V Nemecku viedli zábery z Ameriky k vytvoreniu zákona o bezpečnosti letectva,
ktorý hovorí, čo sa stane, ak bude v Nemecku unesené osobné lietadlo,
na palube budú ľudia a toto osobné lietadlo teraz vletí do nejakej veže, vletí na futbalový
štadión, plný futbalový štadión alebo niekde inde, kde je veľa ľudí.
A potom bol vytvorený zákon, ktorý hovoril, že za určitých podmienok môže byť takéto osobné lietadlo
s nevinnými cestujúcimi na palube zostrelené.
Potom sa to dostalo pred Spolkový ústavný súd a Spolkový ústavný súd vtedy,
v roku 2007, povedal tieto veľmi jasné slová.
Povedala, že tým, že ľudia používajú svoje zabíjanie ako prostriedok na záchranu iných, sú reifikovaní
a zároveň zbavení svojich práv.
Jednostranným zbavením sa života na príkaz štátu sa pasažierom lietadla, ktorí sami potrebujú ochranu ako obete,
upiera hodnota, ktorá patrí ľudským bytostiam kvôli nim samým.
A ešte jasnejšie uviedol, že v rámci uplatňovania článku 1 ods. 1
V súlade so zárukou ľudskej dôstojnosti stanovenou v základnom zákone je absolútne nemysliteľné úmyselne zabíjať nevinných ľudí,
ktorí sa nachádzajú v takejto bezmocnej situácii, na základe zákonného povolenia.
Ak Spolkový ústavný súd povie, že článok 1 ods. 1 záruky ľudskej dôstojnosti absolútne znemožňuje
objektivizáciu ľudí a ich obetovanie v záujme záchrany iných ľudských životov, potom
môžem zaviesť povinné očkovanie, potom môžem zaviesť povinné povolenie génovej terapie mRNA
do tela, aby som neprišiel o prácu, o ekonomickú existenciu, o pokuty atď.
Inými slovami, v žiadnom prípade by som neprijal povinnosť dať sa očkovať, pretože potom by som súhlasil s tým, že ľudia umierajú.
A štát to nesmie robiť.
A je tu ďalšie rozhodnutie, ktoré je ešte jasnejšie.
Ide o rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva.
V roku 2005 bol v Nemecku unesený syn mladého bankára.
Syna tohto mladého bankára únosca práve niekam uniesol.
Únoscu chytili a policajt, ktorý mal tohto únoscu, Magnus Gevgen sa tu volá, ide o Gevgenov rozsudok, vo svojej moci
chcel zachrániť život tohto mladého bankárovho syna a potom sa Magnusovi Gevgenovi vyhrážal mučením.
Povedal, že teraz sem príde úradník, už je na ceste, privezú ho sem vrtuľníkom a ten úradník
vám spôsobí neznesiteľnú bolesť a bude lepšie, keď nám poviete, kde ten chlapec je.
Miesto bolo odhalené, ale bola to len poloha tela, chlapec bol už mŕtvy.
A tento únosca potom podnikol právne kroky proti hrozbe mučenia.
Dostalo sa to až na Európsky súd pre ľudské práva a ja by som sa chcel zmieniť o tejto hlavnej zásade, hlavnej zásade 1.
Európsky súd pre ľudské práva uviedol, že porušenie článku 3 Európskeho dohovoru o ľudských právach, t. j.
zákazu mučenia alebo zákazu neľudského zaobchádzania s niekým, nemožno ospravedlniť
bez ohľadu na správanie dotknutej osoby, a to ani v záujme záchrany
života a dokonca ani v prípade výnimočného stavu pre celý štát.
Prečo to Európsky súd pre ľudské práva povedal?
Európsky súd pre ľudské práva totiž povedal, že tieto dvere nesmieme otvoriť.
Ak začneme mučiť a povieme, že to robíme pre záchranu
životov alebo preto, aby sme ochránili štát pred útokom.
Keď sa začneme mučiť, otvoria sa dvere, hrádza sa pretrhne a táto hrádza
je čoraz menšia a menšia a pretrhnutie hrádze je čoraz väčšie.
Inými slovami, nachádzame čoraz viac spôsobov, ako mučiť ľudí, a potom v istom okamihu môžeme povedať,
že v Nemecku je 25 starších ľudí, ktorí sa cítia byť súčasťou ríšskej scény, ktorí
chcú zorganizovať prevrat, ktorí by prakticky uvrhli túto krajinu do chaosu, a
aby sme zistili, kto je ešte za týmito 25 ľuďmi, museli by sme použiť mučenie.
A potom by ste zrazu mohli začať vymýšľať príbehy na ospravedlnenie
mučenia, neľudského a ponižujúceho zaobchádzania.
A ak to platí pre mučenie, potom to samozrejme platí o to viac pre zabíjanie.
To znamená, že ak štát nesmie mučiť, aby odvrátil nebezpečenstvo, potom samozrejme nesmie zabíjať nevinných ľudí.
Nemôže tu dokonca ani mučiť vinníka, ale samozrejme nesmie zabíjať nevinných ľudí.
Chcel by som mať ďalšie rozhodnutie a teraz to začína byť vzrušujúce, prečo vám to všetko hovorím?
Aby som zhrnul, čo som doteraz povedal, štát nesmie zabíjať nevinných ľudí.
Nemôže to urobiť, ani keď ide o záchranu života, dokonca ani keď ide o záchranu mnohých životov, pretože každý život má rovnakú hodnotu.
Môj život má takú hodnotu, že štát ma nesmie obetovať, nesmie obetovať mňa
a môj život, aby dosiahol akékoľvek dobro, ktoré si predstavuje.
A teraz sa pozrime na rozhodnutie Spolkového súdu,
Spolkového ústavného súdu, o povinnom očkovaní v Nemecku.
Ide o bod 224 a 27. apríla 2022 sa Spolkový ústavný
súd odvoláva na správu Inštitútu Paula Ehrlicha.
Paul-Ehrlich-Institut je zodpovedný za bezpečnosť liekov.
Každý, kto počuje Sucharita Bhakdiho alebo Beate Bahnerovú či iných, pozná názov Inštitút Paula Ehrlicha.
A v správe z 26. októbra 2021 tento inštitút Paula Ehrlicha uvádza, a Spolkový ústavný súd sa na to odvoláva,
že v súvislosti s očkovaním bolo zaznamenaných celkovo 1 802 podozrivých prípadov úmrtia.
To znamená 0,02 hlásení o podozrení na úmrtie na 1 000 očkovaní alebo jedna osoba na 50 000 očkovaní.
To znamená, že Spolkový ústavný súd bol 27. apríla 2022 informovaný
o tom, že sa objavili správy o úmrtiach ľudí v dôsledku očkovania.
Hovoríme o očkovaní, ktoré bolo zavedené ako povinné očkovanie pre
určité profesijné skupiny, konkrétne pre zdravotníkov a vojakov.
Inými slovami, ľudia boli povinní dostať túto látku do svojho tela, pričom podľa podozrivých správ
Inštitútu Paula Ehrlicha 2 z 1 000 očkovaní vyvolali podozrivé správy o úmrtiach.
Inými slovami, Spolkový ústavný súd si bol vedomý, že toto očkovanie môže byť smrteľné.
Teraz sa pozrime na ďalší odsek tohto rozhodnutia.
Spolkový ústavný súd sa snaží celú vec uviesť na pravú mieru.
Na začiatku dokonca uvádzate, že ide len o podozrivé správy.
Podľa bezpečnostnej správy z 23. decembra 2021, ktorá je nasledujúcou správou, sa len v 78 prípadoch
týchto hlásení o úmrtí považuje súvislosť s očkovaním za možnú alebo pravdepodobnú.
Inými slovami, Spolkový ústavný súd vychádza z toho, že samotný inštitút zodpovedný za bezpečnosť
liekov v Nemecku tvrdí, že 78 z nahlásených úmrtí pravdepodobne alebo pravdepodobne súvisí s očkovaním.
A to znamená, že Spolkový ústavný súd v Nemecku povedal, že
78 ľudí v Nemecku môže zomrieť, aby zachránili iných.
Týchto 78 ľudí sú ľudia, ktorí môžu byť našimi rodičmi, môžu byť našimi deťmi,
môžu byť našimi bratmi a sestrami, môžu byť našimi priateľmi alebo nami samými.
Ktorý štát má právo povedať, že 78 ľudí predsa nie je až tak veľa?
Môžete to urobiť pre 78 ľudí a sú to len tí, ktorí boli identifikovaní z podozrivých prípadov.
Ak by sa v ňom uvádzalo, že niekto pravdepodobne zomrel na následky očkovania, Spolkový ústavný súd by musel povedať: "Je
nám ľúto, ale toto rozhodnutie o povinnom očkovaní v ústavoch je mimo spoločenskej zmluvy, ktorú sme s vami uzavreli.
Ako súd o tom nemôžeme rozhodovať, pretože nemôžeme rozhodovať o vašej smrti.
Nesmieme vynášať súdy, ktoré hovoria: áno, určité
percento ľudí môže byť úmyselne zabitých štátom.
Pretože vieme, že najneskôr s týmto rozhodnutím Spolkového ústavného súdu, dokonca
aj oficiálne, vieme, že ľudia zomierajú na očkovanie.
V dôsledku vládnych opatrení by nemal zomrieť ani jeden človek.
Teraz sa vráťte k otázke, ktorú som položil na začiatku
a ktorú som chcel, aby ste položili ľuďom vonku.
Nie komu to prospieva, ale komu to škodí?
A kto má právo rozhodovať o tom, že čo i len jeden človek zomrie, pretože mu nariadim,
aby znášal určité opatrenie, ktoré ja ako štát považujem za správne?
To je mimo spoločenskej zmluvy, ktorú sme uzavreli.
A mimochodom, teraz vám to dokážem, pretože to má svoje dôsledky.
Z toho vyplývajú dôsledky, keď štátne orgány, predstavitelia,
ktorých sme si zvolili alebo ktorí boli nami nepriamo zvolení, sudcovia Spolkového
ústavného súdu sú volení Spolkovým snemom a Spolkovou radou, čo znamená, že všetci
predstavitelia, ktorých sme si zvolili, sa dostali do svojej funkcie priamo alebo
nepriamo na základe aktu voľby nami ako občanmi štátu.
Títo predstavitelia štátnej moci sa však môžu pohybovať len v tomto vnútornom kruhu našej spoločenskej zmluvy.
Práve to je priestor na posúdenie.
Každá štátna inštitúcia a každý štátny zamestnanec sa môže správať v rámci
tejto spoločenskej zmluvy, ktorá sa realizuje prostredníctvom základných práv, zákonov atď.
Nesmie to však robiť vonku.
A ak to urobí, a teraz sa pýtam na ďalší slajd, ak to urobí, potom na to existuje aj zákon.
Týmto zákonom je Medzinárodný trestný zákonník.
A v § 7 sa píše Crime against Humanity, čo pochádza z anglického Crime Against Humanity, ja
to vždy prekladám ako Zločin proti ľudskosti a niekedy som za to kritizovaný,
pretože ľudia hovoria, že sa tam píše Humanity.
Nie, každý takýto zločin nie je zločinom proti ľudskosti, nie je
ani trochu nehumánny, je to zločin proti ľudskosti ako takej.
A preto to prekladám v zmysle Hannah Arendtovej ako zločiny proti ľudskosti.
A tu sa teraz hovorí, a to je, že ak niekto ako štátna inštitúcia alebo ako štátny funkcionár zabije
čo i len jednu osobu v priebehu rozsiahleho alebo systematického útoku proti civilnému obyvateľstvu, potom
bude potrestaný, tu sa hovorí, že doživotným väzením.
Inými slovami, rozšírený alebo systematický útok je vždy systematický, keď existuje zákon.
Ak existuje zákon, ktorý hovorí, že ak pracujete v zdravotníctve, musíte sa dať zaočkovať
mRNA vakcínou, o ktorej vieme, že môže viesť k úmrtiam, myokarditíde a iným veciam.
Ak to robí štát, je to systematické.
Ide o systematický útok na civilné obyvateľstvo, ktorý sa vždy interpretuje
ako útok na celé civilné obyvateľstvo alebo na časť civilného obyvateľstva.
Nemusíme hovoriť o tom, že zamestnanci zdravotníckej služby
alebo lekári sú súčasťou civilného obyvateľstva.
Mimochodom, vojaci sú súčasťou civilného obyvateľstva aj v čase mieru.
A každý, kto potom zabije človeka v rámci takéhoto rozšíreného, rozšíreného prostriedku vo veľkom počte prípadov,
čo tu máme, alebo systematického útoku, systematicky je to príkaz, zákon, nariadenie alebo podobne, bude potrestaný.
Kto inému pri tomto dlhodobom alebo systematickom útoku spôsobí ťažkú ujmu na zdraví alebo psychickú ujmu, najmä takú,
ktorá je uvedená v § 226 Trestného zákona, tu § 226 Trestného zákona, ak má ublíženie na zdraví za následok stratu zraku
na jednom oku alebo na oboch očiach, stratu sluchu, stratu schopnosti hovoriť, stratu schopnosti
reprodukcie, stratu dôležitého údu tela alebo stratu schopnosti ho trvalo používať, sluchu,
schopnosť hovoriť, schopnosť reprodukcie, strata alebo trvalá strata schopnosti používať dôležitú končatinu tela alebo významné trvalé poškodenie,
zápal srdcového svalu alebo strata zraku, ochrnutie alebo duševná choroba alebo postihnutie, potom ide o tresty tu uvedené.
To znamená, že ľuďom bolo nariadené, aby strpeli injekčné
podanie vakcíny, génovej látky mRNA, do vlastného tela
s vedomím - a to sa tiež vedelo -, že by mohla spôsobiť
vážnu fyzickú alebo psychickú ujmu inej osobe, pričom nehovoríme
o podozrení na prípad 1 z 50 000, ale o podozrení na prípad
1 z 5 000 alebo menej.
Inými slovami, je to mimo spoločenskej zmluvy, ktorú máme,
a ak sa štátne orgány pohybujú mimo spoločenskej zmluvy, potom sú
vinné zo zločinov proti ľudskosti, pretože robia niečo,
čo nesmú, pretože robia niečo, čo sme im nikdy nepridelili
v rámci zmluvy, ktorú sme s nimi uzavreli.
Využívajú právomoc, ktorú sme im dali, inými slovami, prakticky sa vzdávame
zbraní, sebaobrany, spravodlivosti a tak ďalej v prospech štátu, aby nás
štát mohol chrániť, a ak zneužíva túto právomoc, ktorú sme mu dali,
a nielenže ju zneužíva, ale koná mimo právomoci, ktorú sme mu dali, potom
je to zločin proti ľudskosti. Preto existujú tieto normy.
To isté platí, ak prenasledujete identifikovateľnú
skupinu alebo komunitu. Aj to sa stalo.
Tým, ktorí pracujú v zdravotníctve,
bolo povedané, že ak to neurobíte,
nemôžete ďalej vykonávať svoje povolanie.
Takže aj keby ste sa teraz postavili a povedali, že to bolo všetko dobrovoľné, že to vôbec nebol nátlak, čo, samozrejme, nie je pravda,
ani to nebudete môcť tvrdiť, ale aj keby ste to povedali, odsek 10 tu v článku 7 Medzinárodného trestného zákonníka by bol stále splnený.
A neviem, koľkí z vás sú teraz laterálni myslitelia.
Ľudia dostali zákaz demonštrovať len preto, že mali bočné myslenie.
Ide tiež o prenasledovanie v zmysle čísla 10, ktoré tu máme, pretože skupina
bola náhle vylúčená zo spoločenských aktivít len preto, že bola kritická.
Alebo napríklad tí, ktorí neboli očkovaní a nemohli ísť na koncert.
Alebo tí, ktorí neboli zaočkovaní a už ich nepustili do žiadneho obchodu.
Napríklad počas demonštrácie v Karstadte alebo po demonštrácii vo Frankfurte
mi nedovolili ísť na toaletu, pretože som nemal očkovací preukaz.
V Hesensku existovalo nariadenie, ktoré to
stanovovalo. A to je všetko číslo 10.
A samozrejme, že sa tým budeme musieť zaoberať, pretože ak sa tým zaoberať nebudeme, v skutočnosti umožníme
tým, ktorí sú pri moci v každej z týchto krajín - to sa
týka Švajčiarska, Rakúska, Talianska, Francúzska, všetkých
krajín -, aby bez akýchkoľvek následkov fungovali mimo pravidiel, ktoré sme spoločne stanovili.
A to nemôžeme a nesmieme tolerovať, pretože potom konáme nezákonne.
Niektorí z vás si teraz možno pomyslia:
áno, ale toto sú politici, štátni
zamestnanci a sudcovia, všetci sú chránení zákonom.
Majú imunitu, sudcovia majú zákon o
sudcoch, čo znamená, že sudca nemôže byť odsúdený
za svoje rozhodnutie atď. To je porušenie zákona atď. Nie, to nie je pravda.
Ide o medzinárodný Rímsky štatút, ktorý sa uplatňuje
pri ceste do Haagu na Medzinárodný trestný súd.
V prvom rade musíme podať trestné oznámenie v
Nemecku na Spolkovej prokuratúre, a ak toto trestné
oznámenie nebude prijaté alebo nebude spracované, potom je cesta do Haagu otvorená.
Rovnaké pravidlá, ktoré sa vzťahujú na Rímsky štatút, sa však vzťahujú aj na Medzinárodný trestný zákonník. A teraz si vypočujte toto.
Tento zákon sa vzťahuje rovnako na všetky osoby bez rozdielu ich úradného postavenia.
Najmä oficiálne postavenie hlavy štátu alebo vlády, člena vlády
alebo parlamentu, voleného zástupcu alebo úradníka vlády nezbavuje
osobu trestnej zodpovednosti podľa tohto štatútu a samo osebe nepredstavuje
dôvod na zmiernenie zodpovednosti.
Imunity alebo osobitné procesné pravidlá spojené
s úradným postavením osoby podľa vnútroštátneho
alebo medzinárodného práva nebránia Súdnemu
dvoru vo výkone jeho právomoci.
Neexistuje žiadna imunita. Prečo neexistuje imunita?
Každý, kto sa pohybuje mimo rámca stanov,
sa samozrejme nemôže odvolávať na imunitu, ktorá je len súčasťou stanov.
Politik, ktorý sa pohybuje v rámci pravidiel, môže samozrejme
vždy povedať, aby som ako politik nebol napadnutý (pokiaľ
nie je v AfD), potom sa môžem odvolávať na imunitu a
nemôžem byť odsúdený za svoje politické konanie.
Ide však o to, že politici, ktorí konali,
sudcovia, ktorí konali, poslanci, ktorí
konali, nekonali v rámci pravidiel našej zmluvy,
ale mimo pravidiel našej zmluvy.
A preto nemáte žiadnu imunitu.
Preto ste trestne stíhateľný, aj keď ste to
urobili v akejkoľvek funkcii v rámci štátu.
A to je veľmi dôležité. A to je presne tá cesta, ktorou sa musíme spoločne vydať.
A čo je na medzinárodnom Rímskom
štatúte také zvláštne?
Zvláštnosťou je, že nezaťažíme náš štát.
Nebudeme zaťažovať Švajčiarsko, Rakúsko, Taliansko alebo Nemecko dôsledkami.
Pretože nie sú súdené štáty, nie sú súdené
vlády, nie sú súdené parlamenty, nie sú súdené
súdy, ale sú súdení jednotliví ľudia, pretože
tí, ktorí konali, sú jednotliví ľudia.
Sú to jednotlivci, ktorí
vytvorili zákony.
Sú to jednotliví ľudia, ktorí vytvorili nariadenia. Sú to jednotliví ľudia, ktorí vyniesli rozsudok.
Všetci budú postavení pred súd. Alebo v súčasnosti, samozrejme, musíte povedať, postaviť sa pred súd.
Všetci budú postavení pred súd a možnosť, ktorú máme a ktorú by sme mali tiež presadzovať, je,
že popri treste odňatia slobody môžu byť uložené aj pokuty a že predovšetkým tým, ktorí sa dopustili
týchto trestných činov, môžu byť skonfiškované príjmy, majetok a aktíva, ktoré z nich získali.
A môže byť vložený do trustového fondu, ktorý sa vyplatí v prospech
obetí trestných činov a príbuzných obetí trestných činov.
To znamená, že obete nie sú odškodňované z našich daní, ale zo zisku,
ktorý páchatelia dosiahli a ktorý im a ich rodinám môžeme vziať.
To je podstata.
Páchatelia musia vrátiť všetko, čo získali, plus pokuty, aby odškodnili obete.
Mimochodom, práve tu musíme byť opatrní, pretože ak podnikneme kroky
proti výrobcom vakcín, ako to robíme teraz, čo robia aj niektorí
kolegovia, čo je, samozrejme, úplne v poriadku, ale ak podnikneme kroky
proti výrobcom vakcín, potom skončíme so zodpovednosťou štátu.
A to znamená, že všetci nakoniec zaplatíme za škody, ktoré spôsobili iní ľudia.
A preto je to také dôležité, preto je také dôležité, aby sme sa nevzdali.
Zločiny proti ľudskosti nie sú nikdy premlčané.
Nezáleží teda na tom, či sa tieto trestné činy skutočne dostanú pred súd za dva, päť alebo desať rokov.
Ale budú postavení pred súd, pretože vietor sa mení,
politická situácia sa mení a v určitom okamihu sa pozrieme
späť na toto pandemické obdobie a potom, pretože ľudstvo
sa vyvíja, pretože spoločnosť sa vyvíja, povieme, že to,
čo sa vtedy stalo, sa už nikdy nesmie opakovať, nikdy viac.
A to nikdy nevedie k obvineniu páchateľov, a myslím si, že to bude skôr ako neskôr.
Ale aj tak musíme teraz vzniesť obvinenia, musíme teraz postaviť páchateľov
pred súd a urobíme to, pretože ide aj o verejné hodnotenie.
Ide o to, aby ste vy, ktorí ste tu počúvali, povedali ľuďom vonku, že nejde o to, či to, čo nám povedal
Inštitút Roberta Kocha, PEI, pán Drosten, pán Wieler a všetci ostatní, je pravda alebo nie.
Táto otázka je pomerne irelevantná. Nie je to úplne nepodstatné, ale je to relatívne nepodstatné.
Otázkou je, alebo otázkou, ktorú si musíme vždy položiť, aj keď je to pravda, alebo vo Švajčiarsku je to
FOPH, v Rakúsku to bolo tiež ministerstvo zdravotníctva, aj
keď to, čo ste nám povedali, je pravda, mali ste prijať
opatrenia, a to je cieľom môjho vystúpenia, nikdy, nie, nikdy,
nikdy, nikdy sa nemali prijať tieto opatrenia, nikdy sa nemal človek
nútiť, povinne očkovať látkou, pri ktorej s istotou viete, že ľudia nakoniec zomrú, nikdy by to nemal robiť
štát a tu sa vraciame ku kríze na začiatku, to, čo som povedal, to platí mimochodom všade.
Keby každý štátny činiteľ vedel, že moc, ktorú som dostal, mi nedovoľuje
zabíjať nevinných ľudí, potom by sme na tomto svete nemali žiadne krízy.Tieto
pravidlá síce existujú, ale neustále sa porušujú.
Vždy sa nájdu ľudia, ktorí hovoria, že sa to nesmie, a teraz sa dokonca rušia alebo vylučujú zo
sociálnych médií a tak ďalej, ale v skutočnosti máme pravidlá,
ktoré celkom jasne hovoria, že sa to nesmie, že sa to nesmie a že
na tom nezáleží, odkaz, to je odkaz všetkým vodcom Hamasu, Hizballáhu, Iránu, Izraela, Ukrajiny, Ruska a tak ďalej.
Ak by vlády, tie, ktoré sú pri moci, dodržiavali pravidlá, ktoré máme a ktoré jasne hovoria, že žiadna nevinná osoba
nesmie byť úmyselne zabitá, potom by tieto krízy neexistovali, a preto je také dôležité, že sme založili toto Centrum
pre prehodnocovanie, objasňovanie, právne stíhanie a prevenciu, viem, že to znie trochu ťažkopádne, toto ZARF, ktoré môžete
vidieť aj na mojom tričku, aby sme toto posolstvo dostali do vonkajšieho sveta a 10. decembra 2023, čo je druhé výročie rozhodnutia
o očkovaní v zariadeniach, zorganizujeme konferenciu. Dňa 10. decembra 2023, čo je druhé
výročie rozhodnutia o povinnosti očkovania v zariadeniach a mimochodom, 10. december je Deň ľudských
práv, v tento deň podáme v Karlsruhe na Spolkovú prokuratúru trestné oznámenie za zločiny
proti ľudskosti proti údajným 584 hlavným páchateľom v Nemecku.
Uskutoční sa veľká demonštrácia a bol by som rád, keby sa jej mnohí z vás zúčastnili, pretože chceme, aby to bolo jasné.
Chceme dať okolitému svetu jasne najavo, že nikto sa nesmie pohybovať mimo tejto právnej sféry.
V rámci tejto právnej sféry môžeme diskutovať o všetkom, ale mimo tejto právnej sféry sa nikto nesmie
zdržiavať a nikto nesmie prijímať opatrenia, a to je presne to, čo sme zažili a čo sa už nikdy nesmie
opakovať, a preto bude toto trestné oznámenie, aj preto, aby sa ďalej pracovalo s verejnosťou.
A toto trestné oznámenie je
nevyhnutné, musíme ho podať
v Nemecku, aby sme mohli urobiť ďalší krok do Haagu.
Keď pôjdeme do Haagu, pravdepodobne nás podporia aj zahraničné štáty, pretože keď sa pozriete na stránky Medzinárodného
trestného súdu, uvidíte, že doteraz boli odsúdení len ľudia tmavej farby pleti z afrického kontinentu.
Mnohí ľudia teraz hovoria, že nie, nie, ale bol tu Tribunál pre Juhosláviu, presne tak, Tribunál pre Juhosláviu bol vyčlenený,
bol to samostatný tribunál, nebol súčasťou Medzinárodného trestného súdu, bol to Tribunál pre Juhosláviu.
Medzinárodný trestný súd doteraz súdil
len Afričanov z afrických štátov.
Inými slovami, tento medzinárodný trestný súd je politickým nástrojom nadvlády, Amerika nie je jeho súčasťou, ale Amerika
je samozrejme stále zapojená, ale v podstate ide o nadvládu západných štátov, Ameriky a európskych štátov,
s cieľom vykonávať nadvládu nad africkými štátmi.
A africké štáty by mali mať veľký
záujem na tom, aby boli európski politici po prvýkrát postavení pred súd.
To znamená, že ak africké štáty podporia túto sťažnosť alebo podporia
toto trestné oznámenie, ktoré podávame, potom musí byť trestne stíhané.
A podľa môjho názoru je dôležité, aby sme dali jasne najavo, že medzinárodné
právo, na ktorom sme sa dohodli, musí platiť všade a musí platiť rovnako.
Je neprijateľné, aby sme my v Európe stále viedli krásne reči a najmä stále ukazovali prstom
na iných a hovorili, čo robia zle, a my sami si
môžeme s našimi obyvateľmi robiť, čo chceme.
Našou úlohou je zverejniť to, objasniť to a zabezpečiť,
aby tí, ktorí urobili to, čo sa nám stalo za posledné
tri roky, konkrétne tieto opatrenia, tieto koronálne opatrenia, povinné očkovanie a tak ďalej, vedeli, že
budú do konca života čeliť súdnemu stíhaniu a že neprestaneme podávať trestné oznámenia
a zabezpečovať, aby sa táto záležitosť riešila do konca ich života.
Pretože, a to je téma mojej prezentácie,
k sociálnemu zmieru môže dôjsť len vtedy,
ak tí, ktorí si myslia, že môžu konať mimo spoločenských pravidiel, ponesú zodpovednosť,
v tomto prípade trestnoprávnu zodpovednosť, ak nahradia škody, ktoré spôsobili, a
dáme jasne najavo, že všetko, čo je v našej spoločnosti dovolené, musí byť v rámci,
ktorý sme spoločne vymedzili, a nie mimo tohto rámca,
a každý, kto sa správa mimo tohto rámca, je zločinec
v zmysle medzinárodného trestného práva a mal by byť postavený pred súd.
Veľmi pekne vám ďakujem, že ste ma vypočuli, želám vám všetko dobré a dúfam, že ste si
so sebou zobrali niekoľko návrhov, aby ste vyšli von, diskutovali s vonkajším svetom a objasnili,
prečo sme všetci vyšli do ulíc proti týmto korunovačným opatreniam v tejto podobe, prečo proti nim
stále demonštrujeme a že kritika opatrení ďaleko presahuje rámec korunovačných opatrení.
Ide o naše spolužitie v tejto spoločnosti a o mier v tejto spoločnosti. Veľmi pekne vám ďakujem.
Ďakujeme.
Veľká, veľká vďaka, Ralf Ludwig. Veľmi, veľmi vám ďakujem.
Bolo to veľmi, veľmi pôsobivé, veľmi účelné.
Myslím si, že je to také dôležité, dokonca aj začiatok bol taký očividný, to presúvanie sa na vedľajšiu koľaj,
tie diverzné manévre, že vediete kampaň za nesprávne veci, to bola taká koncentrácia dôležitých informácií.
Preto teraz hľadáme spôsob, ako pridať našu váhu na váhu.
Boli by sme veľmi vďační, keby sme mohli zostať vo vzájomnom kontakte, aby sme boli
v obraze, ako sa môžeme zapojiť, či už podpismi alebo demonštráciami, neviem.
Prosím, zostaňte s nami aj naďalej v kontakte, aby sme vás mohli riadne sprevádzať a skutočne dať všetky závažia na misky váh.
To bolo teraz veľmi, veľmi cenné. Veľmi pekne vám ďakujem za vaše usmernenie.
Veľmi, veľmi vám ďakujem.
Prajem vám veľa slnka v osobnom živote, aj na Malorke.
Duch, duša a telo sú zachované, pokračujte v dobrej práci, sme na vás hrdí. Ďakujem vám za všetko, za to, že ste tu, ďakujem.
Veľmi pekne vám ďakujem.