Zdaj smo prišli do četrtega prispevka.
Zdaj pa v ring vstopa še drugi odvetnik,
ki je že v naslovu razkril,
da se ne bo ustrašil nobenega Goljata.
Všeč mi je ta naslov.
Ali poznate njegovo ime?
"Brez ponovne presoje ni sprave."
Je to glasba za naša ušesa?
Brez ponovne presoje ni sprave.
Da.
Čeprav je ta odvetnik iz Nemčije, se nam
bo danes pridružil z Majorke prek našega
mobilnega studia.
Seveda se ne bo osredotočil na švicarsko pravo,
ki smo ga že imeli.
Seveda se bo ukvarjal z nemškim in domnevno tudi evropskim pravom.
Zanima nas, ali lahko najdemo druge rešitve.
Ali lahko na tej točki vprašam, ali je povezava sploh vzpostavljena?
Da, povezava obstaja.
V redu.
Potem bi se vam rad zahvalil, odvetnik
Ralf Ludwig, ker nas laike niste zapustili in
ste nam razložili, kakšna je pravna pot in kakšna pravna sredstva so
na voljo, ko celoten narod zapustijo njegovi zaščitniki.
Preden začnete s strokovnimi komentarji,
si oglejmo vašo zanimivo kratko
biografijo.
Veliko sreče.
Ralf Ludwig
Ralf Ludwig se je rodil leta 1972 v kraju Osterode
am Harz na Spodnjem Saškem in je odvetnik.
Specializiran je za socialno, upravno in ustavno pravo.
Po krizi Corona je delal tudi na področju
kazenskega prava in prava o prekrških.
Na spletni strani njegove odvetniške pisarne lahko najdete
načela njegovega odvetniškega dela.
"Kdor sprejema zlo brez protislovja, dejansko sodeluje z njim. "
Na začetku pandemije koronavirusa je Ralf Ludwig
dosegel, da je zvezno ustavno sodišče odločilo,
da demonstracije tudi v kriznih časih ne smejo biti prepovedane.
Pred upravnim sodiščem je 29. avgusta 2020
pri Stolpu zmage v Berlinu izpeljal demonstracijo
z velikim bočnim razmišljanjem.
Bil je član obrambne ekipe Michaela Ballwega, ko je bil ta v zaporu.
Junija 2021 je ustanovil Center za preiskavo,
razjasnitev, pregon in preprečevanje zločinov
proti človeštvu zaradi ukrepov Corona (ZAAVV).
Ralf Ludwig danes govori o temi korone - brez ponovne presoje ni sprave.
Vau!
Najprej se vam zahvaljujem za povabilo.
Veseli me, da je toliko ljudi tukaj in da jih toliko ljudi gleda.
Ali me slišite?
Da.
Veseli me, da sodeluje toliko ljudi in da jih
še vedno zanima problematika pandemije koronavirusov.
Številni ljudje, ne le v Nemčiji, temveč
po vsem svetu, menijo, da je tega pojava konec.
Toda mislim, da bo vsakdo, ki je danes spremljal
to konferenco in jo opazoval v resničnem življenju,
ugotovil, da se ta pojav še ni končal.
Ravno včeraj sem v časopisu Badische
Zeitung v Nemčiji prebral članek,
da je sodnik ponovno uporabil svojo
moč in prisilil gledalce, da nosijo
maske FFP2.
maske FFP2, ki jih je nato celo sam priskrbel,
pri katerih je rok veljavnosti že potekel,
vendar je vztrajal, da se to zgodi.
Z drugimi besedami, to, kar smo doživeli v zadnjih treh letih, še ni končano.
In to je tudi naslov te predstavitve: konec
je, ko se sprijaznimo z vsem tem časom.
Predelava pa ne vpliva le na podjetje Corona.
Na svetu je veliko kriz, to vidimo prav
zdaj, ko nas pretresajo številne krize.
Seveda čutimo tudi te konflikte, te globalne
konflikte, ki jih doživljamo.
Čutimo jih, ker sami trpimo zaradi posledic sankcij,
tudi tistih, ki jih sami uvedemo.
Čutimo, da ljudje ali voditelji držav v drugih
državah od nas zahtevajo denar in orožje.
Zavedamo se, da je tok migrantov v Evropo
in tudi v Nemčijo očitno neskončen.
V okviru teh sporov se nenadoma
spreminjajo zakoni v naši državi.
To pomeni, da na primer v Nemčiji ne smemo več svobodno govoriti.
O ukrajinskem konfliktu ne smemo več govoriti,
čeprav bi si to želeli, saj bi nas lahko
preganjali zaradi spodbujanja sovraštva.
O bližnjevzhodnem konfliktu ne smemo govoriti tako, kot bi si morda želeli, saj bi
nas lahko preganjali tudi zaradi spodbujanja sovraštva.
Z drugimi besedami, mnenje je kriminalizirano.
In to je tudi spoznanje, ki smo ga dobili v obdobju korone.
To je morda tudi najpomembnejše spoznanje, da je država začela kriminalizirati
mnenje, kriminalizirati drugačna mnenja.
Zdravniki, ki so prisegli in imajo drugačno mnenje, so nenadoma
kriminalizirani.
To pomeni, da je zdravnik, ki paciente zdravi drugače,
kot predpisuje država, nenadoma kriminalec.
Zdravnik ne sme več odločati o tem, ali naj izda test z masko ali ne.
Zdravnik se ne more več odločiti,
ali naj nekoga cepi ali ne.
Vse to je nenadoma kriminalizirano.
To so naši neposredni učinki.
In ni nam treba verjeti, da to velja
samo za varovanje zdravja, ampak da
bodo vse druge krize, s katerimi se soočamo ali ki so nam napovedane,
uporabljale prav ta sredstva za omejevanje naših pravic.
Za posamezne težave ne morem ponuditi konkretne rešitve.
Tudi tega ne želim.
Lahko pa ponudim idejo.
To je ideja, da preprosto začnemo
spoštovati zakon, ki ga imamo.
Nekateri ljudje se zdaj sprašujejo, kaj pravi?
Je odvetnik in je videl, kaj se je zgodilo v zadnjih letih.
A prav v tem je bistvo.
Napovedano je bilo, da bom govoril predvsem o nemškem pravu.
Dotaknil se bom tudi nemškega prava, vendar se bom bolj ukvarjal z mednarodnim pravom.
Ker je mednarodno pravo, ki ga imamo, dobro.
Če bi jo uporabili, kaj takega, kot je koronavirusna kriza, kaj takega,
kot je konflikt na Bližnjem vzhodu, kaj takega, kot je vojna v Ukrajini, sploh ne
bi bilo mogoče.
Preprosto bi morali uporabljati zakonodajo, ki
jo imamo in o kateri smo se dogovorili kot družba.
O tem bom govoril danes.
Obstajajo ta pravila in ta pravila ne prihajajo od mene.
Pravila temeljijo na razsvetljenstvu in izhajajo iz zgodovinskih izkušenj.
Razsvetljenstvo je bilo nekoč usmerjeno proti
predsodkom, vraževerju in samovolji.
Morda je treba dodati, da ni usmerjen le proti vraževerju,
ampak tudi proti veri.
Proti veri v znanost in ne proti znanosti kot znanosti.
To bi morali reči tudi danes.
Tako imamo tudi danes veliko prepričanj.
Seveda lahko vsakdo verjame in vsakdo lahko verjame v karkoli želi.
Če pa gospoduje nad drugim, potem
vera ne sme določati te oblasti.
Cilj razsvetljenstva pa je bil vedno samoodločba
posameznika kot odgovornega državljana.
Mislim, da je ta stavek, ki sem ga izbral danes,
pravzaprav čudovit,
saj zelo dobro povzema pandemijo korone ali
krizo korone, ki smo jo doživeli.
Gre za samoodločanje posameznika kot odgovornega državljana.
V zadnjih treh letih tega nismo doživeli.
Ni nam bila dodeljena samoodločba niti nam
ni bilo ukazano, kako naj se obnašamo.
Povedali so nam celo, s kom in kje lahko praznujemo božič,
s kom lahko gremo na pogreb, kako se lahko udeležimo
rojstva in tako naprej. Z drugimi besedami,
samoodločanje je bilo popolnoma omejeno.
Nismo bili posameznik, nismo bili prepoznani kot posameznik, ampak
smo bili posoda nevarnosti.
Rekli so nam, da smo nevarni, asimptomatsko nevarni.
Ker smo tako nevarni asimptomatsko, nismo več
posameznik in moramo upoštevati pravila.
V Nemčiji je predsednik Inštituta Robert
Koch Lothar Wieler takrat dejal, da se
o teh pravilih ne sme dvomiti.
Z drugimi besedami, odrekli so nam individualnost, zato
nam ni treba govoriti o naši zrelosti kot državljanom.
Kot državljani nismo imeli pravice do soodločanja,
kar ni veljalo le za Nemčijo, ampak
tudi za Avstrijo.
Mislim, da je bilo v Švici glasovanje o pravilih o koronaciji,
ki so jih nato zavrnili, vendar ne tako odločno, oziroma so glasovali
za pravila o koronaciji.
Vendar se zrelost državljanov, vsaj v Nemčiji in Avstriji, ni nikoli uresničila.
Iz zgodovinskih izkušenj smo se nekaj naučili.
Zgodovinska izkušnja, zlasti v 20. stoletju,
torej v zadnjem stoletju, je, da država ni
namenjena le svojim državljanom, ampak da je
usmerjena tudi proti delu prebivalstva ali
celo proti celotnemu prebivalstvu.
Imamo te zgodovinske izkušnje in na njihovi podlagi smo
oblikovali predpise, ki vam
jih želim danes predstaviti.
In če pogledamo te predpise, ki jih imamo v prtljagi, ki jih imamo
v nahrbtniku, razsvetljenstvo, zgodovinske izkušnje, potem
nas leta 2020 nenadoma doleti kriza korone.
Soočamo se z nečim, česar - kot je bilo že rečeno, sem se rodil leta
72 - v svojem življenju še nismo doživeli.
Država se nenadoma vmešava v naša zasebna življenja na način, ki ga še nismo doživeli.
Prišlo je do zapor, obsežnih omejitev temeljnih pravic, na primer dejstva, da ljudje
niso smeli demonstrirati, da je bilo nenadoma urejeno, koliko
ljudi se sme udeležiti rojstnodnevne zabave, koliko ljudi sme
obiskati nekoga v bolnišnici, koliko ljudi sme obiskati nekoga v domu za ostarele, koliko
ljudi se sme udeležiti pogreba.
Doživel sem toliko trpljenja. Otroška igrišča so bila ograjena.
Maske so postale obvezne, najprej tako imenovane skupnostne maske, nato
nenadoma medicinske maske in na neki točki tudi maske FFP2.
Če bi nekdo zaslužil denar s tem, da bi nas prisilil
nositi plinske maske, bi jih morda kdaj morali nositi.
Toda vsi ti ukrepi so bili zame kot osebo, rojeno leta 1972, ki
je odraščala v Zvezni republiki Nemčiji
in doživela združitev nekdanje NDR z Zvezno
republiko, popolnoma nepredstavljivi.
Zame osebno je bilo nepredstavljivo, da bi oblastniki v državi
začeli izvajati oblast nad nami na tak način.
In o čemer danes ne želim razpravljati z vami oziroma kar ni predmet moje današnje predstavitve,
je vprašanje, ali so bili zdravstveni ukrepi pravilni ali ne.
Ali so bili ukrepi, ki jih je odredila država, z medicinskega
in znanstvenega vidika pravilni ali ne.
Mislim, da ima večina od vas o tem svoje mnenje.
Toda to vprašanje sploh ni vprašanje; zastaviti si moramo povsem
drugačno hipotetično vprašanje.
In to je morda tudi napaka, ki smo jo odvetniki
naredili v zadnjih treh letih, da smo se v
bistvu pustili potegniti v vzorec argumentacije,
ki tu sploh ne gre za vprašanje.
Dovolili smo, da nas potegne v vzorec argumentacije o tem, ali
maske pomagajo, ali socialna distanca pomaga,
ali zapiranje pomaga, ali gensko zdravljenje z mRNA lahko pozitivno vpliva na prenos virusa.
Ali lahko prepreči izbruh bolezni ali ga vsaj ublaži.
Vključili smo se v vse te razprave.
Razpravljali smo o tem, ali je naš zdravstveni sistem dejansko preobremenjen ali ne, ali obstaja
nevarnost preobremenitve in ali je treba razpravljati
o triaži v primeru nevarnosti preobremenitve.
Z drugimi besedami, vključili smo se v razpravo, v kateri smo se vedno spraševali,
ali so ti ukrepi koristni ali ne.
Moja današnja in splošna teza je, da
je to vprašanje nepomembno.
To vprašanje ni pomembno v razsvetljeni družbi, v zahodni civilizaciji, ki pred
seboj nosi vrednote razsvetljenstva in pravi, da smo humanistična družba.
V naši družbi se namreč postavlja vprašanje, ali so ukrepi, ki jih sprejme država, škodljivi.
To je edino vprašanje, ki nas zanima.
Vprašanje, ki nas zanima, je, ali to, kar nam počnejo
tisti, ki vladajo v tej državi ali v naših državah,
škodi ali ne?
Zastaviti si moramo naslednje vprašanje.
Vse, ki vas zdaj spremljajo, bi prosil, da se v prihodnjih
razpravah ne ukvarjate z vprašanjem, kaj se počne, ampak da si vedno zastavite
vprašanje, ali to škodi.
Zato bom na kratko odskočil v Izrael, saj tam
poteka vojna, ki traja že dolgo, zdaj pa je prišlo
do nove akutne faze vojne.
Vsak izraelski politik si mora zastaviti vprašanje,
o katerem se tudi razpravlja, in sicer ne,
ali so vojni ukrepi, ki jih zdaj izvajamo, koristni
za naše cilje, ali so morda koristni za mir, ampak
ali vsak ukrep, ki ga izvajamo, škoduje ljudem, nevpletenim ljudem in ali nevpleteni
ljudje umrejo ali utrpijo veliko škodo na zdravju,
če počnemo, kar počnemo.
To je vprašanje, ki se zastavlja v zahodni družbi.
To je težko vprašanje glede na spoznanja, ki jih pogosto imamo.
Ko vidimo, kaj se dogaja v nekaterih primerih, je
to težko vprašanje, toda država nima čustev.
Država ima pravila, ljudje pa čustva.
Ljudje smo včasih v dilemi, vendar
država ne pride v dilemo.
Država in državne institucije imajo pravila,
ki so trezna in utemeljena z razumom.
Pri tem je treba vedno upoštevati zdravo pamet.
In za to gre, za pravila našega sobivanja.
Če na to gledamo z vidika pravne teorije ali teorije države, smo
vsi podpisali družbeno pogodbo drug z drugim.
Zdaj lahko rečete, veliko ljudi v mojih kanalih tudi pravi, da nisem nikoli
ničesar podpisal, nikoli nisem sklenil partnerskega
sporazuma, vendar to ni res.
Če greste v supermarket in v njem vzamete nekaj hrane, greste na blagajno in to hrano,
steklenico vina ali karkoli drugega, kar ste kupili,
položite na pult, je sklenjena pogodba.
Ne sklenete pisne pogodbe, ne podpišete nečesa, ampak sklenete pogodbo.
Kar zadeva teorijo države, živimo skupaj v
družbi in sprejemamo pravila te družbe.
Najprej to pomeni, da smo vsi v skupnosti in da imamo skupna pravila.
Na kateri strani ceste vozite, lahko ugotovite po tem,
da so pravila v Angliji drugačna kot v Nemčiji.
Vendar se držite teh pravil, to počnete vsak dan in se jih držite.
Obiščete delodajalca in pričakujete,
da boste ob koncu meseca dobili plačo.
Od delodajalca pričakujejo, da
bo plačeval prispevke za socialno varnost itd.
Z drugimi besedami, v naši družbi imamo veliko,
veliko pravil, ki se običajno imenujejo družbena pogodba.
Ta partnerski sporazum smo sklenili implicitno in delujemo
v okviru tega partnerskega sporazuma.
In ta družbena pogodba, ki jo imamo, pomeni, da se kot ljudje, kot posamezniki, kot jo poznamo iz razsvetljenstva,
odpovemo določenim osebnim svoboščinam,
odpovemo se določenim pravicam posameznika,
ker sami pravimo, da se lahko s to odpovedjo, s prenosom oblasti, zlasti
monopola nad uporabo sile na državo, kot posamezniki bolje razvijamo, kot
če bi imeli vsak svoja pravila, živeli po svojih pravilih in se ne bi zapirali v
določena pravila, ki si jih kot skupnost, družba, država, kakorkoli že hočemo temu
reči, dajemo.
In ta družbena pogodba, imenujem jo notranji krog, je notranji krog,
v katerem se gibljemo, in to je notranji krog, v katerem so tisti, ki imajo državno
oblast, ki imajo predstavniško oblast, v katerem so ti ljudje, ki imajo
diskrecijsko pravico, kot nam je povedalo Zvezno ustavno sodišče v Nemčiji.
To pomeni, da lahko presojamo le v okviru pravil, ki smo jih določili skupaj.
Zdaj pa je na vrsti bistvena točka.
Vendar pa obstajajo pravila, ki jih nismo prenesli, ali pravice, ki jih nismo prenesli, in to je pravica do življenja.
Svoje pravice do življenja nisem prenesel na državno skupnost,
državno družbo ali državo v nobeni obliki.
Moja pravica do življenja pripada meni in država nima pravice odločati o tem, ali me bo ubila ali ne.
To ni del dogovora, ki smo ga sklenili med seboj.
In država nima pravice odločati o tem, ali mi povzroča resno telesno škodo.
Tudi to je zunaj družbene pogodbe, ki smo jo sklenili drug z drugim.
Država me mora zaščititi.
Država je dolžna zagotoviti bolnišnice, zdravnike, medicinske sestre, bolničarje, zdravila in tako naprej.
Če pogledamo pandemijo koronavirusov, je vse to naloga države.
Država je dolžna ljudem zagotoviti najboljšo možno zaščito pred boleznimi in prenosom bolezni.
Z drugimi besedami, če država ve, da je nekdo prenašalec
resne bolezni, lahko seveda odredi karanteno in reče: "Hej,
zaščititi moramo vas in družbo,
ker vemo, da ste nevarni.
Seveda pa država te osebe ne sme ubiti.
To si morate predstavljati.
Predstavljajte si, da bi država, nemška država, nemška politika prišla na
idejo in se 10. decembra 2021 ne bi odločila za obvezno cepljenje v določenih ustanovah, ampak bi nemški
Bundestag rekel, okej, vsi, ki so dokazano okuženi s koronavirusom, bodo cepljeni.
Ko so ubiti, ne predstavljajo več grožnje.
Kakšen vzklik bi bil v naši državi?
Zakaj bi bilo treba vznemirjati? Ker te pravice nismo prenesli na državno ureditev.
Država ne sme ubijati nedolžnih ljudi. Država ne sme biti žrtev ljudi zaradi svojih politik.
To je bistven predpis, ki ga imamo. Življenje se ne deli na dragoceno in nedragoceno.
Kvantitativne, tj. številčne delitve ni.
Ne moremo reči, da bomo ubili pet ljudi, da jih bo 500 preživelo.
Ne smemo ubiti niti enega, da bi jih preživelo 500.
To je bistveno pravilo naše pravne države.
To pravilo je bilo preseženo ne le v Nemčiji, temveč tudi v drugih državah.
Zato bomo, o tem bom govoril pozneje, vložili kazensko ovadbo.
In zdaj bi prosil, da se vklopi predstavitev, ker
želim v bistvu pokazati, da smo v bistvu že vse uredili.
Začnimo s temeljnim zakonom Zvezne republike Nemčije, člen 1, odstavek 1, ki določa, da je
človekovo dostojanstvo nedotakljivo. In to je dostojanstvo vsakega posameznika.
Vsak posameznik ne sme postati predmet državnega ukrepanja.
Tako vedno znova pravi Zvezno ustavno sodišče, ko obravnava 1. člen.
Človeško dostojanstvo je nedotakljivo. Tudi mi se nismo odpovedali temu dostojanstvu.
Z drugimi besedami, del te družbene pogodbe je, da o tem dostojanstvu, mojem dostojanstvu,
ki se izraža zlasti v moji pravici do življenja, ne sme odločati niti
parlament, niti švicarski parlament, niti zvezni svet, niti sodišča ali izvršilna
oblast, tj. policija ali kdor koli drug.
To je zunaj te družbene pogodbe, to je zunaj pristojnosti odločanja tistih, ki smo jim podelili predstavniško oblast.
V Evropski konvenciji o človekovih pravicah je to še jasneje zapisano v členu 2.
V 2. členu je zapisano, da je pravica vsakega človeka do
življenja zakonsko zaščitena. Država ne sme ubiti nobenega človeka.
To je tisto, kar pravi stavek 2: nikogar ni dovoljeno namerno ubiti.
Potem pa sledi še tole: razen izvršitve smrtne kazni v Evropski uniji ni več smrtne kazni.
Toda to je potem pravno-filozofska razprava o tem, ali je dovoljeno ubiti krivca ali ne.
To ni del moje predstavitve.
Nedolžne osebe, kot lahko vidite iz tega, ni mogoče namerno ubiti, razen z izvršitvijo smrtne
kazni, ki jo izreče sodišče za kaznivo dejanje, za katero je z zakonom predvidena smrtna kazen.
Nobenega človeka ni dovoljeno namerno ubiti.
Evropska konvencija o človekovih pravicah velja tudi za Švico. Država ne sme ubijati ljudi.
Gremo še dlje. Še vedno imamo Evropsko listino o temeljnih pravicah.
Tudi Evropska listina o temeljnih pravicah v členu 1 določa, da je človekovo dostojanstvo nedotakljivo.
Točno to piše v 1. členu nemškega temeljnega zakona.
Člen 2 določa, da ima vsakdo pravico do življenja.
In tu je smrtna kazen zdaj izključena, nihče ne sme biti obsojen na smrtno kazen ali usmrčen.
Toda vsakdo ima pravico do življenja, vsak posameznik.
V 3. členu pa ima vsakdo pravico do telesne in duševne celovitosti.
Država ne sme škodovati nobenemu človeku, vedno gre za državo, gre za to, da nas mora država po eni strani seveda zaščititi,
po drugi strani pa zlasti ne sme aktivno škodovati našim telesom.
Če preberete drugi odstavek 3. člena in se spomnite na pandemijo koronavirusov, ki smo jo vsi doživeli.
V okviru medicine in biologije je treba upoštevati zlasti naslednje.
Prostovoljna privolitev posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, po predhodnem obveščanju v skladu s podrobnostmi, določenimi z zakonom.
Gre za svobodno privolitev.
V skladu z Evropsko listino o temeljnih pravicah se lahko medicinski
poseg na telesu posameznika izvede le, če je prostovoljen.
Da ne govorimo o tem, da je obvezno cepljenje za nekoga, ki dela v zdravstvu ali je vojak, vsaj v Nemčiji
ali Italiji, ki je starejši od 50 let, ali v Avstriji je bilo
celo obvezno za vse Avstrijce, kar se tam ni izvajalo, ampak za vse Avstrijce, da je ta oseba
dejansko zavezana z globami, s poklicno prepovedjo, z ekonomskim uničenjem obstoja, če ne privoli
v to obvezno cepljenje in potem to ni več privolitev, ampak je to obveznost.
Temu pravniki pravimo prisila.
Z drugimi besedami, država tega ne sme storiti.
To je povsem jasno in če še enkrat preberete člen 4, pomislite na maske.
Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.
Ko zdaj pomislimo na sodnika v Freiburgu, ki je včeraj občinstvu dejal, da morate
nositi masko FFP2, mimogrede še eno masko FFP2, ki ji je že potekel rok uporabe, in
ko se tu ozremo na sebe, da nihče ne sme biti podvržen ponižujočemu ravnanju,
se vprašamo, kaj misli ta sodnik, kaj se tu dogaja?
Obstajajo tudi druge pravice.
Tukaj imam samo izbor, člen 3 Splošne deklaracije človekovih pravic.
Vsakdo ima pravico do življenja, svobode in osebne varnosti, vsakdo ima pravico do življenja.
Tako lahko pregledamo vse zahodne temeljne ureditve, ustave,
temeljne zakone, temeljne pravice, karkoli že obstaja.
Iz naukov razsvetljenstva, kot sem že omenil, in iz zgodovinskih izkušenj, ki
jih imamo, vedno znova izvemo, da ima vsak človek pravico do življenja.
In zdaj nadaljuje, prav, spet je tu, člen 2 Konvencije o bioetiki.
Takoj lahko povem, da Nemčija te bioetične konvencije ni niti podpisala niti ratificirala.
Ko preberete ta stavek, lahko razumete, zakaj.
V njej je zapisano, da imajo interesi in blaginja ljudi
prednost pred interesi družbe ali znanosti.
Če imate takšna osnovna pravila, to so bioetična osnovna pravila, je bila ta bioetična konvencija sprejeta leta 1997.
Z drugimi besedami, že od leta 1997 ljudje razmišljajo o nevarnostih za ljudi, če lahko
medicina ali biologija, po možnosti celo združeni v gensko terapijo, vplivata na človeško telo.
Kaj smemo in česa ne smemo početi?
V ospredju so bili vedno zaščita človeškega življenja,
zaščita posameznika, zaščita vsakega izmed vas.
In tu je zelo, zelo jasno zapisano, da imate prednost pred interesom družbe.
In kaj so vam povedali v zadnjih treh letih?
Bodite solidarni, bodite solidarni z družbo, bodite solidarni z ranljivimi, bodite solidarni
s tistimi, ki bodo sicer umrli zaradi koronavirusov ali Covid-19, če ne boste
upoštevali pravil, ki vam jih dajemo.
In to je natanko tisto, česar v svobodni družbi ne smete početi.
Ker ne gre več za dobrobit človeka, temveč
za prednostne interese družbe, ki jih določajo predstavniki, ki niso bili izvoljeni v ta namen.
Zdaj lahko seveda rečete, in to je argument, ki smo ga vedno slišali, to je
argument, ki smo ga vedno slišali, vendar smo imeli izredne razmere.
To je bila kriza, to je bil virus, nekaj, česar nismo poznali, nova vrsta virusa.
Dobro, ni bil tako nov, to že vemo, vendar je šlo za
novo vrsto virusa, ki je naš zdravstveni sistem pripeljal do skrajnih meja.
To je izredna socialna situacija, v kateri mora imeti
država možnosti, da ravna drugače kot recimo
v času miru ali v času, ko ni izredne situacije.
In prav pred tem so nas želeli zaščititi avtorji Evropske konvencije o človekovih pravicah.
Vedeli so, da bo takšna izjava nekoč podana, kajti, kot je dejal že Karl
Schmitt, kdor odloča o izrednih razmerah, odloča o državi, odloča o družbi, ima v rokah moč.
V tridesetih letih prejšnjega stoletja se je za
izredno stanje odločil pravnik Karl Schmitt in imel je prav.
Nevarnost je vedno v tem, da obstajajo ljudje, ki razglasijo izredne razmere,
ki morda celo ustvarijo izredne razmere, tega ne vemo, toda v mnogih
primerih je veliko indicev, da so bili vsekakor interesi za ustvarjanje izrednih
razmer, krize, ki jo nato rešujete s sredstvi, ki jih nato sami ustvarite,
sklicujoč se na te izredne razmere, ki so bile tako rekoč ustvarjene že prej, in rečete:
zdaj imamo te izredne razmere in tako mora biti.
Izrednih razmer ali odločitve o izrednih razmerah nikoli ne sme sprejeti oseba, ki jih razglasi.
To je pomembno pravilo, ki ga moramo zapisati v vse ustave, v vse državne ustave, kajti če
lahko oseba, ki razglasi izredne razmere, zahteva tudi koristi teh izrednih razmer zase, potem je lahko
ogrožena vsaka demokratična, miroljubna in liberalna oblika družbe.
Člen 15 Evropske konvencije o človekovih pravicah določa,
da je življenje naroda ogroženo zaradi vojne ali drugega izrednega
stanja, pri čemer je pandemija koronavirusov izredno stanje.
Tako lahko vsaka visoka pogodbenica, tj. država, sprejme
ukrepe, ki odstopajo od obveznosti iz te konvencije.
Prej smo si ga ogledali, člen 2, nikogar ni dovoljeno namerno ubiti.
Če pogledamo odstavek 2, v njem piše, da se na podlagi odstavka 1, torej izrednega stanja,
od člena 2 lahko odstopa le zaradi zakonitih vojnih dejanj.
To pomeni, da tudi v primeru izrednih razmer zaradi pandemije koronavirusov
pravila, vsaj pravilo, da država ne sme ubijati ljudi, ne bi smela biti opuščena.
Tudi če bi prišlo do izrednih razmer, je vprašanje, ali je šlo za izredne razmere,
ali je zdravstveni sistem skoraj propadel ali ne, povsem nepomembno.
Kajti tudi če bi bilo tako, ne bi smelo biti odstopanja od
pravila, da država ne sme ubijati ljudi.
In zelo, zelo pomembno, če želite odstopiti od tega, obstaja funkcija opozarjanja,
to je ta odstavek 3, potem mora zadevna država, in sicer generalni sekretar Sveta Evrope,
zagotoviti izčrpne informacije o ukrepih in tako rekoč sporočiti, da obstaja izredno
stanje in da se zaradi tega izrednega stanja zdaj sprejemajo posebni ukrepi.
Mimogrede, tega ni storila nobena država, zato je Evropsko sodišče za človekove
pravice odpravilo prepoved sindikalnih demonstracij v Švici, saj tega ni storila nobena država v Evropski uniji,
nobena država ni prijavila izrednih razmer generalnemu sekretarju Sveta Evrope.
Z drugimi besedami, nihče ni domneval, da gre za izredne razmere.
Če pa izredne razmere niso predvidene, ne smemo odstopati
od pravil Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki so primerljiva
z vsemi temeljnimi pravicami v vseh državah.
In tudi če bi o tem poročali in razglasili izredne razmere, ne smemo nikoli odstopati od določenih pravil, in sicer od zelo specifičnih
osnovnih pravil, vključno s prepovedjo ubijanja človeka, nedolžnega človeka.
Z drugimi besedami, izrednih razmer ni bilo, o njih se ni poročalo,
in tudi če bi obstajale, se nekateri ukrepi ne bi smeli sprejeti.
Zdaj potrebujem naslednjo diapozitivno stran. In kako so sodišča to obravnavala v preteklosti?
Prinesel sem vam dve odločitvi.
Prinesel sem vam odločbo zveznega ustavnega sodišča v zvezi z zakonom o varnosti v letalstvu.
V Nemčiji je bil zaradi posnetkov iz Amerike sprejet Zakon o varnosti v
letalstvu, ki določa, kaj se zgodi, če v Nemčiji ugrabijo potniško
letalo, na krovu katerega so ljudje, in to potniško letalo zdaj prileti v stolpnico, prileti
na nogometni stadion, poln nogometni stadion ali kam drugam, kjer je veliko ljudi.
Nato je bil sprejet zakon, ki je določal, da je pod določenimi pogoji mogoče sestreliti
potniško letalo z nedolžnimi potniki na krovu.
Zadeva je bila nato predložena zveznemu ustavnemu sodišču, ki je takrat,
leta 2007, izreklo zelo jasne besede.
Dejal je, da se ljudje s tem, ko svoje ubijanje uporabljajo kot sredstvo za reševanje drugih, reificirajo in
hkrati prikrajšajo za svoje pravice.
Z enostranskim odvzemom življenja na ukaz države se potnikom v letalu, ki kot žrtve sami potrebujejo zaščito,
odreka vrednost, ki pripada človeku zaradi njega samega.
Še jasneje pa je v okviru uporabe člena 1(1) navedlo
V skladu z jamstvom človekovega dostojanstva, ki ga zagotavlja temeljni zakon, je popolnoma nepredstavljivo, da se na podlagi zakonskega
pooblastila namerno ubije nedolžne ljudi, ki so v tako nemočnem položaju.
Če bo zvezno ustavno sodišče reklo, da člen 1(1) o zagotavljanju človekovega dostojanstva popolnoma
onemogoča objektivizacijo ljudi in žrtvovanje ljudi za reševanje drugih človeških življenj,
potem lahko uvedem obvezno cepljenje, potem lahko uvedem obvezno gensko terapijo mRNA v telesu, da
ne bi izgubil službe, ekonomskega obstoja, denarnih kazni in tako naprej.
Z drugimi besedami, v nobenem primeru ne bi sprejel obveznosti cepljenja, saj bi s tem sprejel, da ljudje umirajo.
Država tega ne sme storiti.
Obstaja še ena odločitev, ki je še bolj jasna.
Gre za odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice.
Leta 2005 so v Nemčiji ugrabili mladega sina bančnika.
Ugrabitelj je sina tega mladega bankirja pravkar nekam odpeljal.
Ugrabitelja so ujeli in policist, ki je imel tega ugrabitelja, tu mu je ime Magnus Gevgen, gre za sodbo Gevgen, je v svoji
moči želel rešiti življenje mladega bankirjevega sina, nato pa je Magnusu Gevgenu zagrozil z mučenjem.
Rekel je, da zdaj prihaja uradnik, ki je že na poti sem, pripeljal ga bo helikopter in ta
uradnik vam bo povzročil neznosne bolečine, zato je bolje, da nam poveste, kje je ta fant.
Razkrili so lokacijo, vendar je bila to le lokacija telesa, deček je bil že mrtev.
Ta ugrabitelj je proti grožnji z mučenjem sprožil sodni postopek.
To je šlo vse do Evropskega sodišča za človekove pravice in rad bi omenil samo eno vodilno načelo, vodilno načelo 1.
Evropsko sodišče za človekove pravice je povedalo, da kršitve 3. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah,
tj. prepovedi mučenja ali nečloveškega ravnanja z osebo, ni mogoče upravičiti
ne glede na ravnanje zadevne osebe, tudi če gre za reševanje življenj
in celo v primeru izrednih razmer za celotno državo.
Zakaj je Evropsko sodišče za človekove pravice tako odločilo?
Ker je Evropsko sodišče za človekove pravice reklo, da teh vrat ne smemo odpreti.
Če začnemo mučiti in rečemo, da s tem rešujemo
življenja ali da s tem ščitimo državo pred napadom.
Ko začnemo mučiti, se vrata odprejo, jez se pretrga in ta jez
postaja vse manjši, pretrgani jez pa vse večji in večji.
Z drugimi besedami, iščemo vedno več načinov za mučenje ljudi in na neki točki bi lahko rekli, da
je v Nemčiji 25 starejših ljudi, ki se čutijo pripadnike Reichsbürgerjev, ki želijo
organizirati državni udar, ki bi to državo praktično pahnili v kaos, in
da bi izvedeli, kdo še stoji za temi 25 ljudmi, bi morali uporabiti mučenje.
In potem bi si kar naenkrat lahko začeli izmišljati zgodbe, s katerimi bi
upravičili mučenje, nečloveško in ponižujoče ravnanje.
In če to velja za mučenje, potem seveda še toliko bolj velja za ubijanje.
To pomeni, da če država ne sme mučiti, da bi preprečila nevarnost, potem seveda ne sme ubijati nedolžnih ljudi.
Tukaj ne sme mučiti niti krivca, seveda pa ne sme ubijati nedolžnih ljudi.
Rad bi sprejel naslednjo odločitev in zdaj postaja razburljivo, zakaj vam vse to pripovedujem?
Če torej povzamem, kar sem povedal do zdaj, država ne sme ubijati nedolžnih ljudi.
Tega ne sme storiti, niti zato, da bi rešil življenje, niti zato, da bi rešil veliko življenj, saj je vsako življenje enako vredno.
Moje življenje je vredno toliko, da me država ne sme žrtvovati, ne sme žrtvovati mene in
mojega življenja, da bi dosegla kakršno koli dobro, ki si ga zamisli.
Zdaj pa si oglejmo odločitev Zveznega sodišča, Zveznega
ustavnega sodišča, o obveznem cepljenju v Nemčiji.
Gre za odstavek 224, v katerem se zvezno ustavno sodišče
27. aprila 2022 sklicuje na poročilo Inštituta Paula Ehrlicha.
Inštitut Paul-Ehrlich je odgovoren za varnost zdravil.
Kdor sliši Sucharit Bhakdi, Beate Bahner ali druge, bo prepoznal ime Inštitut Paula Ehrlicha.
In v poročilu z dne 26. oktobra 2021 ta inštitut Paula Ehrlicha navaja, na kar se sklicuje tudi zvezno ustavno
sodišče, da je bilo skupaj 1 802 domnevnih primerov smrti v povezavi s cepljenjem.
To pomeni 0,02 prijave suma smrti na 1.000 cepljenj ali eno osebo na 50.000 cepljenj.
To pomeni, da je bilo zvezno ustavno sodišče 27. aprila
2022 obveščeno o poročilih, da ljudje umirajo zaradi cepljenja.
Govorimo o cepljenju, ki je bilo uvedeno kot obvezno cepljenje
za nekatere poklicne skupine, in sicer za zdravnike in vojake.
Z drugimi besedami, ljudje so morali to snov vnesti v svoje telo, pri čemer sta po sumljivih poročilih
Inštituta Paula Ehrlicha 2 od 1.000 cepljenj povzročila sumljive smrtne primere.
Z drugimi besedami, Zvezno ustavno sodišče se je zavedalo, da bi bilo to cepljenje lahko usodno.
Oglejmo si naslednji odstavek te odločbe.
Zvezno ustavno sodišče poskuša celotno zadevo postaviti na glavo.
Na začetku celo pravite, da gre le za sumljiva poročila, vendar je treba upoštevati, da gre za sumljiva poročila.
Glede na poročilo o varnosti z dne 23. decembra 2021, ki je naslednje poročilo, se le v
78 primerih teh poročil o smrti povezava s cepljenjem šteje za možno ali verjetno.
Z drugimi besedami, Zvezno ustavno sodišče predpostavlja, da je po mnenju nemškega inštituta, pristojnega
za varnost zdravil, 78 prijavljenih smrtnih primerov verjetno ali verjetno vzročno povezanih s cepljenjem.
To pomeni, da je nemško zvezno ustavno sodišče odločilo, da
lahko 78 ljudi v Nemčiji umre, da bi rešili druge.
Teh 78 ljudi so ljudje, ki so lahko naši starši, otroci,
bratje in sestre, prijatelji ali mi sami.
Katera država ima pravico reči, da 78 ljudi vendarle ni tako veliko?
To lahko storite za 78 oseb, in to so le tiste, ki so bile identificirane med domnevnimi primeri.
Če bi ugotovilo, da je nekdo verjetno umrl zaradi cepljenja, bi moralo zvezno ustavno sodišče reči: "Žal
nam je, ta odločitev o obveznem cepljenju v ustanovah je zunaj družbene pogodbe, ki smo jo sklenili z vami.
Kot sodišče o tem ne smemo odločati, ker ne smemo odločati o vaši smrti.
Ne smemo presojati, da lahko država
namerno ubije določen odstotek ljudi.
Ker vemo, da ljudje umirajo zaradi cepljenja, vsaj s to odločitvijo
Zveznega ustavnega sodišča, tudi uradno.
Zaradi vladnih ukrepov ne sme umreti niti ena oseba.
Zdaj pa se vrnite k vprašanju, ki sem ga zastavil na začetku
in za katerega sem želel, da ga zastavite ljudem zunaj.
Ne komu koristi, ampak komu škodi?
In kdo ima pravico odločiti, da umre celo ena sama oseba, ker ji jaz odredim, da
mora prenašati določeno mero, za katero jaz kot država menim, da je prava?
To je zunaj družbene pogodbe, ki smo jo sklenili.
In to vam bom mimogrede dokazal zdaj, ker so posledice.
To ima posledice, ko državne organe, predstavnike, ki smo
jih izvolili ali ki smo jih izvolili posredno, sodnike Zveznega ustavnega
sodišča izvolita Bundestag in Bundesrat, kar pomeni, da so vsi naši
predstavniki prišli na svoj položaj neposredno ali posredno z aktom
izvolitve s strani nas, državljanov države.
Vendar pa se ti predstavniki državne oblasti lahko gibljejo le znotraj tega notranjega kroga naše družbene pogodbe.
To je meja presoje.
Vsaka državna institucija in vsak državni uslužbenec lahko ravna
v okviru te družbene pogodbe, ki se uresničuje s temeljnimi pravicami, zakoni itd.
Vendar tega ne sme početi zunaj.
In če to stori, in zdaj prosim za naslednji diapozitiv, če to stori, potem obstaja zakon tudi za to.
Ta zakon je Mednarodni kazenski zakonik.
V sedmem odstavku pa piše Crime against Humanity, kar izhaja iz angleškega Crime Against Humanity,
vedno ga prevajam kot zločin proti človeštvu, in včasih me zaradi
tega kritizirajo, ker ljudje pravijo, da piše Humanity.
Ne, vsak takšen zločin ni zločin proti človečnosti, ni niti malo
nečloveški, ampak je zločin proti človečnosti kot taki.
Zato ga prevajam v smislu Hannah Arendt kot zločine proti človeštvu.
In tukaj zdaj piše, da če nekdo kot državna institucija ali kot državni funkcionar
ubije vsaj eno osebo med obsežnim ali sistematičnim napadom na civilno prebivalstvo,
bo kaznovan z dosmrtnim zaporom, piše tukaj spodaj.
Z drugimi besedami, razširjen ali sistematičen napad je vedno sistematičen, kadar obstaja zakon.
Če bi obstajal zakon, ki bi določal, da se morate, če delate na področju medicine, cepiti
s cepivom mRNA, za katerega vemo, da lahko povzroči smrt, miokarditis in druge stvari.
Če to počne država, je to sistematično.
Gre za sistematičen napad na civilno prebivalstvo, ki se vedno razlaga
kot napad na celotno civilno prebivalstvo ali del civilnega prebivalstva.
Ni nam treba govoriti o tem, da so zaposleni v zdravstveni službi
ali zdravstveni stroki del civilnega prebivalstva.
Mimogrede, vojaki so del civilnega prebivalstva tudi v času miru.
In vsakdo, ki potem ubije osebo v okviru takšnega razširjenega, razširjenega sredstva v velikem številu primerov,
kar imamo tukaj, ali sistematičnega napada, sistematično gre za ukaz, zakon, predpis ali podobno, bo kaznovan.
Vsakdo, ki v daljšem ali sistematičnem napadu drugi osebi povzroči hudo telesno ali duševno poškodbo, zlasti takšno,
kot je opisana v 226. členu kazenskega zakonika, tukaj 226. člen kazenskega zakonika, če je posledica telesne poškodbe izguba
vida na enem ali obeh očesih, izguba sluha, izguba sposobnosti govora, izguba sposobnosti
reprodukcije, izguba pomembnega telesnega uda ali izguba sposobnosti njegove trajne uporabe,
sluha, sposobnosti govora, sposobnosti razmnoževanja, izgube ali trajne izgube uporabe pomembnega telesnega uda ali pomembne trajne okvare, miokarditisa
ali izgube vida, paralize ali duševne bolezni ali prizadetosti, potem so to kazni, ki so navedene tukaj.
To pomeni, da je bilo ljudem odrejeno, da dopuščajo vbrizgavanje
cepiva, genske snovi mRNA, v lastno telo, čeprav so vedeli
- in to je bilo tudi znano -, da bi to lahko povzročilo
resno telesno ali duševno škodo drugi osebi, pri čemer ne
govorimo o domnevnih primerih 1 proti 50 000, temveč o domnevnih
primerih 1 proti 5 000 ali manj.
Z drugimi besedami, to je zunaj družbene pogodbe, ki smo jo sklenili,
in če se državni organi gibljejo zunaj družbene pogodbe, so krivi zločinov
proti človečnosti, ker počnejo nekaj, česar ne smejo,
ker počnejo nekaj, česar jim v okviru pogodbe, ki smo jo
sklenili z njimi, nikoli nismo dodelili.
Izvajajo pooblastila, ki smo jim jih dali, z drugimi besedami, praktično smo
se odpovedali orožju, samoobrambi, vigilantskemu pravosodju in tako naprej v korist
države, da bi nas ta lahko zaščitila, in če zlorabi ta pooblastila, ki smo
ji jih dali, in ne samo zlorabi, ampak deluje zunaj pooblastil, ki smo ji jih dali,
potem je to zločin proti človeštvu. Zato obstajajo ti standardi.
Enako velja tudi za preganjanje prepoznavne skupine
ali skupnosti. Tudi to se je zgodilo.
Tistim, ki delajo na področju
medicine, je bilo rečeno, da če
tega ne storite, ne morete več opravljati svojega poklica.
Tudi če se zdaj postavite in rečete, da je bilo vse prostovoljno, da ni bilo prisile, kar seveda ni res, tega tudi ne boste
mogli trditi, toda tudi če bi to rekli, bi bil 10. odstavek 7. člena Mednarodnega kazenskega zakonika še vedno izpolnjen.
In ne vem, koliko od vas je zdaj lateralnih mislecev.
Ljudem je bilo prepovedano demonstrirati samo zato, ker so imeli bočno mišljenje.
To je tudi preganjanje v smislu številke 10, ki ga imamo tukaj, saj je bila skupina
nenadoma izključena iz družbenih dejavnosti samo zato, ker je bila kritična.
Ali pa na primer tisti, ki niso bili cepljeni in jim ni bilo več dovoljeno iti
na koncert. Ali pa tisti, ki niso bili cepljeni in niso smeli več v nobeno trgovino.
Med demonstracijami ali po demonstracijah v Frankfurtu na primer nisem
smel na stranišče v Karstadtu, ker nisem imel cepilne kartice.
V Hessnu je to določal predpis.
In to je vse številka 10.
In seveda se bomo morali s tem spopasti, saj če se s tem ne bomo spoprijeli, bomo dejansko
dovolili, da vladajoči v vseh teh državah - to velja
za Švico, Avstrijo, Italijo, Francijo, vse države
- brez kakršnih koli posledic delujejo mimo pravil, ki smo jih skupaj določili.
Tega ne moremo in ne smemo dopuščati, saj potem ravnamo nezakonito.
Nekateri med vami morda pomislite,
da so to politiki, državni
uslužbenci in sodniki, ki so zakonsko zaščiteni.
Imajo imuniteto, sodniki imajo zakon
o sodnikih, kar pomeni, da sodnik ne more biti obsojen
zaradi svoje sodbe, in tako naprej. To je kršitev zakona itd. Ne, to ni res.
To je mednarodni Rimski statut, ki se uporablja,
ko greste v Haag na Mednarodno kazensko sodišče.
Najprej moramo v Nemčiji pri zveznem
državnem tožilstvu vložiti kazensko
ovadbo, in če ta ni sprejeta ali obravnavana, je pot v Haag odprta.
Toda ista pravila, ki veljajo za Rimski statut, veljajo tudi za Mednarodni kazenski zakonik. Zdaj pa poslušajte tole.
Ta zakon velja enako za vse osebe brez razlikovanja glede na njihov uradni položaj.
Zlasti uradna funkcija vodje države ali vlade, člana
vlade ali parlamenta, izvoljenega predstavnika ali uradnika
vlade ne odvezuje osebe kazenske odgovornosti po tem statutu
in sama po sebi ni razlog za omilitev.
Imunitete ali posebna postopkovna pravila, ki
so po nacionalnem ali mednarodnem pravu vezana
na uradno funkcijo osebe, Sodišču ne preprečujejo
izvajanja njegove pristojnosti.
Imunitete ni. Zakaj ni imunitete?
Kdor se giblje zunaj okvira statuta,
se seveda ne more sklicevati na imuniteto, ki je le del statuta.
Politik, ki se giblje v okviru pravil, lahko seveda vedno
reče, da me kot politika ne napadajo (razen če
je v AfD), potem se lahko sklicujem na imuniteto in
ne morem biti obsojen za svoja politična dejanja.
Bistvo je, da politiki, ki so ukrepali,
sodniki, ki so ukrepali, poslanci, ki
so ukrepali, niso ravnali v skladu s pravili
naše pogodbe, ampak zunaj nje.
Zato nimate imunitete.
Zato vas lahko preganjajo, tudi če ste to
storili v katerikoli funkciji v državi.
To je zelo pomembno. Prav to je pot, ki jo moramo prehoditi skupaj.
In kaj je tako posebnega na
mednarodnem Rimskem statutu?
Posebnost tega je, da ne bomo obremenili naše države.
Švici, Avstriji, Italiji in Nemčiji ne bomo naložili posledic.
Ker se ne sodi državam, ne vladam,
ne parlamentom, ne sodiščem, ampak
posameznim ljudem, saj so tisti, ki
so ravnali, posamezniki.
Zakone sprejemajo
posamezniki.
Predpise so sprejeli posamezniki. Posamezniki so tisti, ki so izrekli sodbo.
Vsi bodo sojeni. Ali pa morate trenutno seveda reči, da vam bodo sodili.
Vsi bodo sojeni, možnost, ki jo imamo in za katero si moramo prizadevati, pa je, da se poleg
zaporne kazni lahko izrečejo tudi denarne kazni in da se tistim, ki so storili ta kazniva dejanja,
odvzamejo premoženje, premoženje in sredstva, ki so jih pridobili s temi kaznivimi dejanji.
In se lahko vložijo v skrbniški sklad, ki se izplača v korist
žrtev kaznivih dejanj in sorodnikov žrtev kaznivih dejanj.
To pomeni, da žrtve ne dobijo odškodnine iz naših davkov, temveč iz dobička,
ki so ga ustvarili storilci in ga lahko odvzamemo njim in njihovim družinam.
To je bistvo.
Storilci morajo vrniti vse, kar so pridobili, in plačati globe, da žrtvam povrnejo škodo.
Mimogrede, tu moramo biti previdni, saj če bomo ukrepali proti proizvajalcem
cepiv, kar počnemo zdaj, kar počnejo tudi nekateri kolegi, kar
je seveda povsem v redu, vendar če bomo ukrepali proti proizvajalcem
cepiv, se bo na koncu pojavila odgovornost države.
To pomeni, da bomo vsi plačali škodo, ki so jo povzročili drugi ljudje.
Zato je to tako pomembno, zato je tako pomembno, da ne obupamo.
Zločini proti človeštvu nikoli ne zastarajo.
Zato ni pomembno, ali bodo ta kazniva dejanja dejansko obravnavana na sodišču čez dve, pet ali deset let.
Vendar bodo privedeni pred sodišče, saj se veter
spreminja, politične razmere se spreminjajo in nekoč
se bomo ozrli nazaj na to pandemično obdobje in zaradi
razvoja človeštva in družbe bomo rekli, da se to, kar se
je zgodilo takrat, ne sme nikoli več ponoviti, nikoli več.
To bo sčasoma pripeljalo do obtožb proti storilcem, in mislim, da se bo to zgodilo prej kot slej.
Vendar pa moramo zdaj še vedno vložiti obtožnice, storilce moramo privesti
pred sodišče in to bomo storili, saj gre tudi za ponovno javno oceno.
Gre za to, da vi, ki ste poslušali tukaj, poveste ljudem zunaj, da ne gre za vprašanje, ali je to, kar so
nam povedali Inštitut Robert Koch, PEI, gospod Drosten, gospod Wieler in vsi ostali, res ali ne.
Vprašanje je razmeroma nepomembno. Ni povsem nepomembna, je pa relativno nepomembna.
Vprašanje je ali vprašanje, ki si ga moramo vedno zastaviti, tudi če je to res ali v Švici je to FOPH, v Avstriji
tudi Ministrstvo za zdravje, tudi če je to, kar ste nam povedali,
res, bi morali sprejeti ukrepe in to je cilj moje predstavitve,
nikoli, ne, nikoli, nikoli, nikoli ne bi smeli sprejeti teh
ukrepov, nikoli ne bi smeli prisiliti, prisiliti človeka, da se
cepi s snovjo, za katero zagotovo veste, da bodo ljudje na koncu umrli, nikoli ne bi smela država tega storiti
in tu se vrnemo h krizi na začetku, kar sem povedal, to velja povsod, mimogrede.
Če bi vsak državni akter vedel, da mi dodeljena moč ne dovoljuje
ubijanja nedolžnih ljudi, potem na tem svetu ne bi bilo kriz.Ta
pravila sicer obstajajo, vendar se nenehno kršijo.
Vedno se najdejo ljudje, ki pravijo, da tega ne smete početi, in zdaj jih celo prekličejo ali izključijo
iz družbenih medijev in tako naprej, vendar imamo pravila, ki jasno določajo,
da tega ne smemo početi, da tega ne smemo početi in da to ni pomembno,
sporočilo, to je sporočilo vsem voditeljem Hamasa, Hezbolaha, Irana, Izraela, Ukrajine, Rusije in tako naprej.
Če bi se vlade, tiste na oblasti, držale pravil, ki jih imamo in ki jasno določajo, da se ne sme namerno ubiti nedolžne
osebe, potem teh kriz ne bi bilo, zato je tako pomembno, da smo ustanovili ta center za ponovno presojo, pojasnjevanje,
pravni pregon in preprečevanje, vem, da se sliši nekoliko okorno, ta ZARF, ki ga lahko vidite tudi na moji majici,
da bi to sporočilo prenesli v zunanji svet, in 10. decembra 2023, ko bo druga obletnica odločitve o cepljenju v ustanovah,
bomo imeli konferenco. 10. decembra 2023, ki je druga obletnica odločitve o obveznosti
cepljenja v ustanovah in, mimogrede, 10. december je dan človekovih pravic, bomo na ta dan v Karlsruheju
pri zveznem državnem tožilstvu vložili kazensko ovadbo zaradi zločinov proti človečnosti
zoper domnevne 584 glavne storilce v Nemčiji.
Priredili bomo velike demonstracije in vesel bi bil, če bi se jih udeležili številni od vas, saj želimo jasno povedati svoje stališče.
Zunanjemu svetu želimo jasno povedati, da se nihče ne sme gibati zunaj tega pravnega področja.
Na tem pravnem področju se lahko pogovarjamo o vsem, zunaj tega področja pa nihče ne sme ostati in nihče
ne sme ukrepati in to je točno to, kar smo doživeli, in to se ne sme nikoli več ponoviti, zato bo vložena
ta kazenska ovadba, tudi zato, da bi opravili nadaljnje delo na področju odnosov z javnostmi.
To kazensko ovadbo moramo
vložiti v Nemčiji, da
bomo lahko naredili naslednji korak v Haag.
Ko bomo odšli v Haag, nas bodo verjetno podprle tudi tuje države, saj če pogledate strani Mednarodnega kazenskega
sodišča, boste videli, da so bili doslej obsojeni le ljudje temne barve kože z afriške celine.
Mnogi zdaj pravijo, ne, ne, vendar je obstajalo sodišče za Jugoslavijo, točno, sodišče za Jugoslavijo je bilo ločeno,
bilo je ločeno sodišče, ni bilo del Mednarodnega kazenskega sodišča, bilo je sodišče za Jugoslavijo.
Mednarodno kazensko sodišče je doslej
sodilo le Afričanom iz afriških držav.
Z drugimi besedami, to mednarodno kazensko sodišče je politični instrument prevlade, pri čemer Amerika ni del tega sodišča,
vendar je seveda še vedno vpletena, v bistvu pa gre za prevlado zahodnih držav, Amerike in evropskih držav,
da bi izvajale prevlado nad afriškimi državami.
Afriške države pa bi morale biti zelo
zainteresirane, da se evropski politiki prvič znajdejo pred sodiščem.
To pomeni, da če afriške države podpirajo to pritožbo
ali kazensko ovadbo, ki jo vlagamo, jo je treba preganjati.
Po mojem mnenju je pomembno, da jasno povemo, da mora mednarodno
pravo, o katerem smo se dogovorili, veljati povsod in enako.
Nesprejemljivo je, da v Evropi vedno govorimo lepe reči, zlasti pa vedno kažemo s prstom na
druge in govorimo, kaj delajo narobe, sami pa lahko
s svojim prebivalstvom počnemo, kar hočemo.
Naša naloga je, da to objavimo, da to pojasnimo, in naša
naloga je, da zagotovimo, da bodo tisti, ki so v zadnjih
treh letih storili to, kar se nam je zgodilo, torej te ukrepe, ukrepe korone, obvezno cepljenje in tako naprej, vedeli,
da jih bo do konca življenja čakal sodni pregon in da ne bomo nehali vlagati kazenskih ovadb
in zagotavljati, da se bo ta zadeva obravnavala do konca njihovega življenja.
Kajti, in to je tema moje predstavitve,
družbena sprava je mogoča le, če so
tisti, ki menijo, da smejo ravnati mimo družbenih pravil, odgovorni, v tem primeru
kazensko odgovorni, če popravijo škodo, ki so jo povzročili, in jasno povemo,
da mora biti vse, kar je v naši družbi dovoljeno, v okviru, ki smo ga skupaj
opredelili, in ne zunaj tega okvira, ter da je vsakdo,
ki je zunaj tega okvira, zločinec v smislu mednarodnega
kazenskega prava in ga je treba privesti pred sodišče.
Najlepša hvala, ker ste me poslušali, želim vam vse dobro in upam, da ste s seboj vzeli
nekaj predlogov, da greste ven, da se pogovorite z zunanjim svetom in da pojasnite, zakaj smo
se takrat vsi odpravili na ulice proti ukrepom korone v tej obliki, zakaj še vedno demonstriramo
proti njim in da kritika ukrepov daleč presega to, kar so bili ukrepi korone.
Gre za naše sobivanje v tej družbi in za mir v tej družbi. Najlepša hvala.
Zahvaljujemo se vam.
Veliko, veliko hvala, Ralf Ludwig. Najlepša hvala.
To je bilo zelo, zelo impresivno in namensko.
Mislim, da je tako pomembno, celo začetek je bil tako očiten, ta premik na stranski oder, ti manevri za odvračanje
pozornosti, da se zavzemate za napačne stvari, to je bila takšna koncentracija pomembnih informacij.
Zato zdaj iščemo način, kako bi na tehtnico dodali svojo težo.
Zelo bi bili hvaležni, če bi lahko ostali v stiku, da bi bili na tekočem,
kako se lahko vključimo, bodisi s podpisi bodisi z demonstracijami, ne vem.
Še naprej nam pomagajte, da vas bomo lahko ustrezno spremljali in dejansko postavili vse uteži na tehtnico.
To je bilo zdaj zelo, zelo dragoceno. Najlepša hvala za vaše napotke.
Najlepša hvala.
Želim vam veliko sonca v vašem osebnem življenju, tudi na Majorki.
Duh, duša in telo so ohranjeni, nadaljujte z dobrim delom, ponosni smo na vas. Hvala vam za vse, za to, da ste bili zraven, hvala.
Najlepša hvala.