Nyní budeme pokračovat v textu.
A řekl bych, že na právní část našeho choulostivého tématu dne bylo nominováno celkem
dvanáct vynikajících odborníků, samozřejmě z celé plejády.
Zúčastnilo se ho šest právníků, tři soudci a tři právníci.
Hned od začátku však měli dostatek času na mluvení pouze dva z nich, což všichni věděli.
Všech dvanáct našich nominantů by však rádo přišlo, jak napsali, ale
deset z nich se také z různých důvodů odhlásilo, ale přesto
nám přejí, aby se nám dnešní setkání vydařilo.
Ale je tu jeden důvod, který byste měli znát, protože vrhá jasné světlo na dva řečníky, kteří
jsou tu dnes a kteří nám poslouží svými odbornými znalostmi.
Tento špičkový právník napsal, že by se zdráhal být prvním předákem, který by
náš současný problém předložil veřejnosti jako právně závaznou cestu.
To bylo jeho zrušení, jedno z těch dvanácti.
Musím být upřímný, připadalo mi to trochu jako
něco, co by řekl špičkový fotbalista:
Nerad bych na tomto mistrovství světa vstřelil první gól.
Nebo profesionální boxer: nerad bych byl první, kdo knokautuje tohoto nezdolného Goliáše.
Je všechno jasné? Ano.
Nyní s námi však do ringu vstupuje muž, který, řekněme, tuto zjevnou výzvu
přijal.
Je švýcarským státním příslušníkem, doktorem práv a jeho životopis nám o něm za
chvíli řekne něco víc.
Heinz Raschein Heinz Raschein se narodil v roce 1956 v horské vesnici
Malix v Graubündenu a navštěvoval zde základní školu.
Aby mohl později studovat, navštěvoval latinské gymnázium na kantonální škole v Churu.
V té době byl jeho otec zvolen federálním soudcem v Lausanne a rodina se přestěhovala do francouzsky mluvícího Švýcarska.
Pobyt ve frankofonním Švýcarsku byl jedním z nejlepších let jeho života.
V roce 1976 absolvoval Gymnase de Montbenon s vysokoškolskou kvalifikací.
Po absolvování rekrutační školy si směl říkat horský granátník.
Od konce roku 1976 do konce roku 1981 studoval Heinz Raschein práva na univerzitě v Bernu a získal vojenskou hodnost poručíka.
Následovala advokátní praxe v Churu, po níž získal kvalifikaci advokáta a později notáře.
S druhým nejlepším hodnocením u doktorské zkoušky, tj. Magna Cum Laude, napsal disertační
práci na téma protiprávnosti v systému švýcarského odpovědnostního práva.
Heinz Raschein vedl téměř 30 let samostatnou advokátní a notářskou kancelář v Churu.
Ve věku 50 let byl propuštěn z armády jako major vojenské justice.
Heinz Raschein si v současné době užívá velmi čilého důchodu a je
velmi vděčný za velké povzbuzení, kterého se mu dostává za jeho práci.
Pomáhá lidem, kteří se cítí být obětí opatření proti koronavirům.
Má tři vdané dcery, čtyři vnoučata a partnerku, která mu za posledních 20 let přirostla k srdci.
Heinz Raschein dnes hovoří na téma právního úpadku. Co teď? S praktickými příklady.
Vítejte, Heinzi Rascheine. Přeji vám mnoho úspěchů. Děkujeme.
Vážení přátelé, jsem rád, že mohu předstoupit před AZK.
Odhadem pět let jsem se marně snažil, abych
se k vám mohl připojit jako posluchač.
Skutečnost, že jsem se poprvé dostal mezi pozvané řečníky, mě naplňuje hrdostí.
Moje prostřední dcera je bioložka a nesouhlasí se mnou ve všech aspektech života.
Ale dělá to v těch, kde jsou dvě nebo 58½ pohlaví. Jsem jí za to vděčný.
Pro svou prezentaci zastávám názor, že pokud použiji pouze ženský nebo pouze mužský tvar, jsou míněny oba.
Tématem mé prezentace je právní úpadek a možnosti, jak z něj ven.
Rozdělím to na podtituly uvedené na tomto snímku. Ukazuji cestu k zákonnému bankrotu.
Dovolte mi, abych se věnoval dvěma celkovým revizím federální ústavy v letech 1885 a 1999.
Zmiňuji se - v určitém kontextu, který pak rozvádím - o hlasech
pochybností a pak se dostávám k
několika významným projektům, které jsme v rámci hnutí iniciovali
jako možné cesty z právního bankrotu, který byl zjištěn.
A úplně na závěr se zmíním o možnostech opatření a shovívavosti do budoucna.
Pokud se blíže podíváme na pojmy demokracie a právního státu,
zjistíme, že demokracie a právní stát jsou dvě různé věci.
V současné době to zažíváme, vidíme, že demokracie může existovat bez právního státu, a předchozí
mocenské struktury ukázaly, že je možný i opak - právní stát bez demokracie.
Mám-li na výběr mezi demokracií a právním státem, odpovídám: právní stát.
Protože demokracie bez právního státu je jen prázdnou skořápkou.
Útvar, který si říká Švýcarská konfederace, se k právnímu státu zavázal ve federální ústavě, která byla v roce 1999 zcela přepracována.
Rád bych vás odkázal na tento snímek. Nejspolehlivější znění této vyhlášky lze nalézt na internetových stránkách Fedlexu admin.ch.
Pokud se dostanete na správné místo, uvidíte vlevo zeleně zvýrazněné ujištění:
Tento text je platný;
Pokud by omylem přistál na dřívější verzi textu, našel by na stejném místě poznámku
zvýrazněnou červeně: Tento text není platný. Jak uvidíme, není to důkaz, ale pouhé ujištění.
Pro následující vysvětlení však nyní můžeme vycházet z teoretického předpokladu,
že můžeme důvěřovat červeným nebo zeleným ujištěním společnosti
Fedlex. Na tomto místě budu muset použít trochu technického žargonu.
Vím, jak vyčerpávající může být právní žargon.
Ivo si však pro vás dnes pozval pouze právníky, soudce a další právní experty, a proto chce věnovat
zvláštní pozornost právnímu pohledu. Z tohoto důvodu nyní vysvětlím pojem hierarchie norem.
Myslím, že byste se měl v právu orientovat lépe než
Alain Berset a dalších šest politických aktérů.
Federální ústava je nejvyšší formou právního předpisu uznávaného Švýcarskou konfederací.
Jako jedinou výjimku z hierarchie norem stanoví, že při jejím uplatňování musí být dodržováno mezinárodní právo (čl. 5).
Na rozdíl od ústavy je mezinárodní právo srozumitelné jen částečně, protože jeho právní prameny jsou roztříštěné.
V závislosti na politickém postoji lze tuto pasáž chápat jako zohlednění nebo bezpodmínečné následování.
Ústava je platná pouze tehdy, pokud ji schválí lid i kantony.
Další úrovní hierarchie norem jsou federální zákony.
Federální zákon může vstoupit v platnost, pokud s ním vysloví souhlas
náš parlament, tj. obě zastupitelstva, a to na základě referenda.
Musí být podepsána předsedy obou rad a jejich pojistnými matematiky.
Pokud občané referendum nepořádají nebo pokud je takové referendum neúspěšné, vstoupí v platnost. Nařízení Spolkové rady jsou v hierarchii norem na nejnižším stupni.
Na rozdíl od ústavy, která vyžaduje většinu lidu a kantonů, nebo zákonů,
k jejichž přijetí stačí parlamentní většina, jsou nařízení Spolkové
rady vytvářena pouhým souhlasem sedmi špiček zvolených parlamentem.
Jako právník obětí opatření chci od Spolkového soudu vědět, zda
Spolková rada dodržela nebo překročila svou pravomoc vydávat nařízení.
Každé nařízení, které vydá, musí mít právní základ. Stejně tak musí mít zákony ústavní oporu.
V této otázce jsme si my, stejně smýšlející lidé - proti vládě, parlamentu,
justici a médiím - zcela jisti, že zákon o epidemiích zdaleka nestačí.
Chceme-li nyní vědět, kdy tato zcela přepracovaná spolková ústava vstoupila v platnost a je
tedy závazně použitelná, můžeme si ji vyhledat v takzvané Úřední sbírce spolkových zákonů.
Musíte vědět, že federální vláda vede paralelně Úřední sbírku a Systematickou
sbírku zákonů. Obě jsou si rovny, jen jsou uspořádány podle jiných kritérií.
Vyvolám AS podle roku a strany - uvedené zde - a SR podle čísla dekretu;
V SR jsou vyhlášky uspořádány podle právního předmětu.
Protože federální ústava je nejvyšší ze všech zákonů, nese číslo SR 101.
V AS pod číslem AS 1999 2556 proto najdeme
spolkové nařízení obou rad ze dne 18. prosince 1998 a poznámku: Tento text je v platnosti.
Federální dekret obsahuje celý text revize nové federální ústavy,
který byl tímto usnesením schválen parlamentem a dán na vědomí lidu.
Následovalo referendum v roce 1999, v němž se většina hlasů vyslovila pro revidovaný text.
Poté se záležitost znovu dostala na jednání zastupitelských sborů, které ústavní
text přijatý lidem uvedly v platnost 1. ledna 2000 dalším federálním
dekretem ze dne 28. září 1999, přesněji pod číslem AS 1999 2555.
A zde vidíte začátek tohoto usnesení a poslední stranu s podpisy, které musí být v originále vlastnoruční.
Pro naše teoretické úvahy se proto můžeme držet tohoto ústavního textu.
Právní stát je zmíněn v článcích 5, 8 a 9. To jsem zdůraznil na snímku.
První z těchto ustanovení (čl. 5) stanoví zákon
jako základ a hranici činnosti státu.
Je stanoveno, že opatření vlády musí být ve veřejném zájmu a přiměřené.
Obě strany výměny, tedy státní orgány na jedné straně a my, soukromé osoby, na straně druhé, musíme jednat v dobré víře.
Konečně článek 5 spolkové ústavy zdůrazňuje přednost mezinárodního práva.
Článek 8 stanoví, že všichni lidé jsou si před zákonem rovni;
Obsahuje zákaz diskriminace na základě původu, rasy, pohlaví, věku, jazyka, sociálního postavení,
životního stylu, náboženského, ideologického a politického přesvědčení nebo zdravotního postižení.
Spolkové rady mají jako zákonodárci za úkol
zajistit právní a faktickou rovnost mužů a žen.
Článek 9 opakuje zákaz svévole a požadavek, aby stát jednal v dobré víře.
To je v konečném důsledku opakování tvrzení v článku 5, protože porušení zásady
proporcionality ze strany státních orgánů se rovná jejich svévolnému jednání.
Podle právní doktríny uznávané v celém německy mluvícím světě má zásada proporcionality tři části.
V souladu s tím musí být opatření vlády zaprvé nezbytné, zadruhé
účelné a zatřetí musí být poměr mezi škodou a prospěchem vyvážený.
Názory na všechna tři kritéria proporcionality se samozřejmě mohou lišit.
Praktické zkušenosti posledních tří a půl let však ukazují, že naše čtyři
takzvané státní moci - zákonodárná, vládní, soudní a mediální - pouze vznesly rozsáhlá
tvrzení o přiměřenosti korunních opatření vydaných Federální radou formou
nařízení a nevysvětlily a neprokázaly tři zmíněné aspekty.
Mé bohaté zkušenosti v této oblasti se shodují se zkušenostmi mých dvou vážených
kolegů, které považuji za autority v této oblasti. Jedním z nich je Philipp Kruse.
Na rozdíl od tří zmíněných státních mocí jsme se vždy a opakovaně snažili
zpochybnit jejich přiměřenost ve všech třech zmíněných aspektech.
Podle mého názoru leží důkazní břemeno výhradně
na vládních agenturách, které opatření nařídily.
Moji kolegové v tomto ohledu vynaložili větší právní péči a ve svých dvou hlavních podáních
předložili důkazní návrhy proti přijatým opatřením, což osobně nepovažuji za nutné.
Poslední zásadou právního státu, kterou je třeba zmínit, je, že ten,
kdo něco tvrdí, nese důkazní břemeno ohledně tohoto tvrzení.
Jinak je to irelevantní. To je uvedeno v článku 8 občanského zákoníku, který je federálním zákonem.
Je to zakotveno nejen v zákoně, ale také v ústavě, přesněji v článku 9
spolkové ústavy. V naději na větší úspěch moji dva kolegové stanovili
důkazní břemeno, které považuji za dobrovolné, nikoliv povinné.
Uvědomujeme si proto, že naše strana se znovu a znovu pokoušela vysvětlit tuto
nepřiměřenost, ale narazila na mlčenlivou zeď odmítnutí.
Veřejný sektor dodnes odmítá splnit svou povinnost poskytnout důkazy.
Celkově se nám hroutí čtyři nosné pilíře minimálního ústavního státu.
Jedná se o zásady zákazu svévole, zásadu proporcionality,
dělby moci a rozložení důkazního břemene.
V tomto zjištění spatřuji právní úpadek, který je v neslučitelném rozporu s našimi projevy z 1. srpna.
Později se vrátím ke skutečnosti, že existuje pátý poškozený pilíř, požadavek podpisu.
To mě přivádí k historii dvou celkových revizí naší federální ústavy.
Ten z roku 1999 byl druhý.
První pochází z roku 1875, tedy 27 let po vzniku spolkového státu.
Tato první celková revize zahrnovala zavedení celosvětově jedinečných lidových práv - iniciativy a referenda.
Tato iniciativa umožňuje Švýcarům navrhovat změny federální ústavy a hlasovat o nich.
Referendum může využít k tomu, aby zákony, které již parlament schválil,
byly rovněž předloženy ke schválení nebo zamítnutí.
Kdo z vás - zvedněte prosím ruku - zná stranicko-politické
složení první Spolkové rady z roku 1848?
Dnes se málo ví, že jsme tehdy měli sedm liberálně smýšlejících spolkových radních, nebo spíše našich předků. Tehdy se nemluvilo o žádném kouzelném receptu.
Tato ústava ještě neuznávala výše uvedená práva lidu, protože katolicky
orientovaní občané středního Švýcarska neměli v té době ve Spolkové radě žádné zastoupení.
V roce 1875 si gotthardský inženýr Alfred Escher uvědomil, že souhlas se svým stavebním projektem století
může získat jedině tak, že poskytne koncese stejným kantonům ve středním Švýcarsku.
A tak přišel s nápadem, jak následující koncept učinit přijatelným pro tehdy velmi silnou curyšskou liberální stranu:
Měníme ústavu a vycházíme vstříc obyvatelům Středního Švýcarska
tím, že jim dáváme právo iniciativy a referenda.
Protože to byl jeden z hlavních zájmů katolických obyvatel středního Švýcarska,
byli získáni pro novou dopravní osu, která vedla přes jejich území.
Švýcarský lid tak získal epochální právo rozhodovat o federálních záležitostech.
Podle mého názoru byla tato první celková revize skutečným krokem vpřed.
Jiná situace nastala po druhé celkové revizi z roku 1999, tedy po více než sto letech. V té době byl švýcarský právník Kaspar Villiger spolkovým ministrem spravedlnosti.
Leon Schlumpf byl před svým působením ve Spolkové radě členem odborného poradního výboru.
Znal jsem ho osobně, protože jeho dcera Eveline byla
mou blízkou spolužačkou na kantonální škole.
On a můj otec, nyní spolkový soudce, mě společně ujišťovali, stejně jako Kaspar Villiger
na veřejnosti, že tato druhá celková revize je novou, čistou reorganizací systematického
řádu, a to výslovně bez jakéhokoli podstatného zásahu do již existujících práv.
Ujištění bylo pro všechny jasné: "Nechceme měnit vaše práva, chceme je jen přehledněji uspořádat.
Na příkladu níže vám dokážu, že se mýlíte.
Přestože jsem byl v té době velmi zaneprázdněn narozením tří dcer, nástupem do společné advokátní praxe
a získáním licence k výkonu advokacie a notářské činnosti, intuitivně jsem těmto ujištěním nevěřil
a hlasoval jsem proti celkové revizi z roku 1999. Dnes je jasné, jak oprávněné bylo toto "ne".
V rozporu s těmito ujištěními obsahuje zcela přepracovaná federální
ústava přinejmenším jednu velmi drastickou věcnou změnu. Dříve se v čl.
113 odst. 2 aBV (aBV = stará spolková ústava).
Podle tohoto ustanovení se právníci nemohli obracet na federální Nejvyšší soud s žádostí o přezkoumání federálních zákonů přijatých parlamentem.
Toto ujednání o rozdělení moci muselo být vždy přijato.
Pokud však jde o nařízení Spolkové rady, v té době probíhala plná kontrola
ústavnosti těchto nařízení ze strany Spolkového nejvyššího soudu.
Nová spolková ústava nyní v čl.
189 Spolkové ústavy stanoví, že ani nařízení Spolkové rady již nelze předložit Spolkovému nejvyššímu soudu k přezkoumání jejich ústavnosti.
Jak jsme právě viděli - protože všechna opatření proti koronavirům vycházejí výhradně
z nařízení Spolkové rady - jedná se o mimořádně fatální zásah do práv občanů.
To znamená úplné zrušení tzv. abstraktního přezkumu norem na federální úrovni.
Abstraktní přezkum právních norem požaduji po Spolkovém nejvyšším soudu, když podám návrh na
vydání nařízení Spolkové rady přímo Spolkovému nejvyššímu soudu a požaduji přezkum jeho ústavnosti.
Dojde-li Spolkový nejvyšší soud k závěru, že vyhláška jako
celek nebo její jednotlivá ustanovení jsou protiústavní, prohlásí
vyhlášku nebo její jednotlivá ustanovení za neplatné.
Jedná se o abstraktní revizi norem, kterou bohužel celková revize z roku 1999 zrušila. V materiálech - to je geneze umění.
189 BV - a zápis z parlamentní konzultace uvádí:
Toto zrušení abstraktního přezkumu norem nemá vliv na konkrétní přezkum norem.
Konkrétní přezkum norem se také nazývá akcesorický přezkum norem.
To znamená, že pokud například Rémy Stettler nyní dostane pokutu za to,
že odmítl nosit pokrývku obličeje ve venkovních altánech v Bernu, mohu to předložit
soudu s žádostí o provedení zvláštního přezkumu norem.
Soud pak musí přezkoumat, zda je použitá norma v souladu s ústavou.
Pokud tomu tak není, nevede to k neplatnosti přezkoumávané normy, ale k její nepoužitelnosti.
Jak je nyní zřejmé, soudy dodnes odmítají přezkoumávat konkrétní normy.
Případ Rémyho Stettlera jsme dostali až k federálnímu nejvyššímu soudu.
Spolkový nejvyšší soud ve svém rozsudku uvedl:
V tomto případě by se provedení konkrétní kontroly norem rovnalo abstraktní kontrole norem zakázané novou ústavou.
Toto tvrzení může vést pouze k závěru, že dnešní federální soudci, kteří
prošli rychlým univerzitním vzděláním, se nikdy nenaučili rozlišovat mezi
konkrétním a abstraktním přezkumem norem, a proto jej nejsou schopni aplikovat.
Podstatou je, že podle nich článek 189 spolkové ústavy přerušil
nejen abstraktní, ale i konkrétní kontrolu norem.
V rámci druhé celkové revize se jednalo o výrazný krok zpět.
Už jen tato další zkušenost mě vede k závěru, že jsem právně v úpadku.
Na začátku jsem vysvětlil, že portál Fedlex admin zaručuje, zda
právní texty zveřejněné na tomto portálu jsou platné, či nikoli.
To znamená, zda je považuje za závazné, nebo zda již závazné nejsou.
K tématu právního úpadku napsal náš stejně smýšlející soudruh Roman pod pseudonymem Don Icon knihu Exhabitus.
Na straně 102 této knihy konfrontuje Federální správu (FFA), ale také Federální
úřad pro veřejné zdraví (FOPH) a několik ministerstev s tvrzením,
že pokud je mu známo, stále neexistuje podepsaný zákon o COVID.
Stejně jako všechny federální zákony musí být i zákony COVID
podepsány předsedy a tajemníky Národní rady a Rady států.
Jak víte, o různých zákonech COVID jsme hlasovali třikrát a navzdory hlasům médií a politických stran jsme prohráli o necelých 40 %.
Tyto zákony nebyly ničím jiným než zásadními
prohlášeními k pohádce Spolkové rady COVID.
Neobsahují žádná závazná nebo vynucená opatření, jako je sociální distancování, povinné zahalování
obličeje, zákazy shromažďování, testování, povinná osvědčení, povinné očkování apod.
S ohledem na počet příznivců lze 40 % hlasů proti považovat za slušný úspěch.
Předkladatelé proto udělili Spolkové radě pouze zásadní souhlas.
Co tedy znamená citovaná pasáž z knihy Exhabitus Dona Ikona?
Popírá platnost tří zákonů COVID z důvodu nedostatku požadovaných podpisů. Rád by viděl originál podepsaný v souladu s právními předpisy.
Pokud jde o texty zveřejněné na stránkách Fedlexu, je to v souladu
se zeleným ujištěním: Tento text je v platnosti, jeho nedůvěra venku.
Pokud nedůvěřuje jednomu z těchto ujištění, musí následně udělat totéž pro všechna.
Mohu tento názor respektovat, ale nechci se zde řídit jeho vysvětlením, jinak bych s vámi nemohl
dále hovořit a musel bych se omezit na konstatování, že se pohybujeme ve vzduchoprázdnu.
Souhlasím však s žádostí Dona Icona, aby Konfederace a její správa zveřejnily právoplatně
podepsané znění zákona. Dostávám se ke švýcarské hromadné žalobě.
Poté, co Reiner Füllmich oznámil své plány na podání hromadné žaloby
v USA nebo v Kanadě, jsem byl vehementně bombardován otázkou, zda
by hromadná žaloba mohla být podána také ve Švýcarsku.
V prvním impulsu jsem tyto žádosti důrazně odmítl, protože hromadné žaloby jsou anglosaským procesním
nástrojem, který kontinentální evropské procesní systémy neuznávají. Ale pak mě ta myšlenka v noci probudila.
Skutečný záblesk inspirace přišel později a spočíval v tom, že bych mohl ve Švýcarsku
také realizovat určitý druh hromadné žaloby, a to prostřednictvím vytvoření sdružení žalobců.
Ve Švýcarsku platí omezení, že se musíme se všemi žalobci
od počátku dohodnout na společném právním nároku. Tj.
všichni musí od počátku požadovat totéž od soudu.
Proto jsem dospěl k závěru, že bychom něco takového mohli rozjet.
Poté jsme vypracovali text povolení a nakonec jsme obdrželi více než 10 000, ale pravděpodobně ne zcela 15 000 právních příkazů.
Na základě toho podal náš preferovaný právník za pomoci Markuse Lienerta v Curychu po skončení předběžného
řízení téměř devadesátistránkovou žalobu na Švýcarskou konfederaci ke Spolkovému nejvyššímu soudu.
S ohledem na tuto skutečnost jsme museli nejprve v únoru 2022 podat žádost
Spolkovému ministerstvu financí (FDF).
Teprve poté jsme se mohli odvolat k federálnímu Nejvyššímu soudu.
Hlavní body argumentace jsou uvedeny na dalším snímku.
V této žalobě jsme požadovali symbolický frank odškodnění pro každého z našich pověřených
zástupců za nepříjemnosti, které v důsledku těchto opatření utrpěl.
Federální ministerstvo financí se ve své stručné odpovědi na stížnost zabývalo argumenty uvedenými ve stížnosti pouze velmi selektivně.
FDF se zdálo, že na něj naše odpověď poněkud zapůsobila, a pak se rozhodl, že duplikát nepředloží.
Vysvětlení: Právní dokumenty v tomto soudním řízení se označují
v tomto pořadí: žaloba, odpověď na žalobu, replika a duplika.
V našem případě tím končí výměna právních dokumentů.
V září letošního roku, po roce soudních řízení, náš právník napsal Spolkovému soudu dopis, v němž zdůraznil
naléhavost žaloby, a to i kvůli květnovým plánům na reformu WHO 2024. Stále čekáme na rozsudek Federálního soudu.
Jsem členem rozhodovacího výboru a se svým následujícím názorem jsem zatím v menšině;
Myslím, že má smysl zveřejňovat obsah našich právních dokumentů na internetu.
Tyto webové stránky si můžete prohlédnout také na adrese wirmenschen.ch.
Dalším způsobem, jak poněkud zvýšit tlak, by bylo uspořádat tiskovou konferenci na téma odkladu této žaloby.
Zatím se mi nepodařilo prosadit své návrhy ve výboru, ale možná se to ještě podaří.
Domnívám se, že se jedná o trestněprávní
průtahy, které se rovnají i právnímu úpadku.
Dále se krátce zmíním o trestním oznámení Philippa Kruseho na FOPH a Swissmedic.
Dne 14. července 2022 podali moji kolegové Philipp Kruse a Markus Zollinger jménem 37 žalobců a 6 obětí očkování více
než třísetstránkové trestní oznámení na společnost Swissmedic a jmenované osoby v Inselspital Bern.
V něm konfrontovali švýcarské soudnictví s největší hrozbou,
jakou kdy ve Švýcarsku představovaly farmaceutické výrobky.
Ve svém odůvodnění podrobně vyvracejí požadavky na povolení potvrzené společností
Swissmedic pro injekční přípravek podávaný velké části švýcarské populace.
Za tímto závažným trestním oznámením se skrývá obrovské množství
výzkumů, ke kterým se obviněný Swissmedic nevyjádřil ani slovem.
Pokud rozpoznám souvislost mezi podáním injekční látky a úmrtím, pak to nedokazuje příčinnou souvislost.
Tato korelace však mnohonásobně komplikuje již existující důkazní břemeno, které nese
poskytovatel injekce. Musí přesvědčivě prokázat, že jeho výrobek je účinný a bezpečný.
Účinnost znamená ochranu před infekcí a přenosem.
Dnes víme, že to žádný výrobce nezajistil.
V tomto zásadním bodě nemůže licenční orgán vyvrátit argumenty Philippa Kruseho a Markuse Zollingera.
Povolení udělené této látce pro injekční aplikaci korony musí být odňato spěšně a neopatrně.
Stejně jako naše švýcarská hromadná žaloba je i tato žaloba
Philippa Kruseho a Markuse Zollingera záměrně zdržována.
To nemůžeme připustit a můžeme to vzít na vědomí pouze jako další důkaz právního úpadku.
Rádi bychom touto cestou poděkovali
Philippu Kruseovi a Markusu Zollingerovi za tento důležitý krok.
Prokazuje to naléhavou potřebu, aby FOPH a Swissmedic okamžitě zastavily podezření na škodlivou injekční látku.
První přikázání zní neminem laedere, neškodit. V rozporu s tím jsou vinni.
Tím jsem se přiblížil k opatřením, která přijal
graubündenský Výbor pro suverenitu a sebeurčení.
Pět svobodomyslných lidí z Graubündenu spojilo své síly a vytvořilo Graubündenský výbor pro suverenitu a sebeurčení.
Jsou to Helmut Heine, Christian Birchmeier, Renato Stieffenhofer, Gerd Rehm a já.
Všichni uznali, že poslanci a další rozhodovací orgány ve Švýcarsku
jsou ovlivněni procesy, o nichž nemají dostatečné znalosti.
WHO se sídlem v Ženevě plánuje nejen pandemický pakt, ale také ještě
nebezpečnější revizi Mezinárodních zdravotnických předpisů.
Podle pokynů je termín 24. května příštího roku a neodmítnutí automaticky znamená
schválení mezinárodních zdravotnických předpisů i pandemického paktu.
WHO se tak chce stát jedinou autoritou v otázkách zdraví, které podřizuje i vývoj klimatu.
Generální ředitel WHO Tedros Adhanom Ghebreyesus má mít výhradní pravomoc vyhlašovat
celosvětově mimořádné situace v oblasti zdraví a klimatu bez dalšího zdůvodnění
a bez ověřování a stanovovat závazná opatření proti nim.
Chce také sám umlčet kritické hlasy proti němu.
Výbor se proti tomuto mocenskému nároku staví a bude proti němu bojovat i v budoucnu.
Jako první krok k dosažení tohoto cíle jsme zaslali doporučený dopis 200 členům Národní rady, 46 členům
Zemské rady, všem významným radním v Graubündenu, Spolkové radě a kantonální vládě, jakož i médiím a dalším
rozhodujícím činitelům, v němž jsme je formou letáku informovali o zdravotnických pravomocích, které si WHO hodlá
diktátorským způsobem uzurpovat. Výbor chce těmto diktátorským pravomocem zabránit.
Rozhodnutí o jejich zdravotním stavu a nezbytných opatřeních by mělo zůstat na každém
jednotlivci a nemělo by být ponecháno na Tedrosu Adhanomovi Ghebreyesovi.
Záměrně jsme si dali záležet na tom, abychom leták poslali doporučeně,
aby se žádný příjemce nemohl omluvit, že o něm nevěděl.
Reakce na tento dopis budeme analyzovat a v případě potřeby podnikneme další kroky.
Výbor obdržel odpověď federálního radního Alaina Berseta ze dne 12. října tohoto roku. Podpis vypadá pravě.
Nejdůležitější věta této odpovědi říká, že se minimálně pečlivě zvažuje, zda je každá
mezinárodní smlouva předložena parlamentu nebo lidu ke schválení či zamítnutí.
Neuvádí však, zda se to vztahuje i na mezinárodní zdravotní předpisy.
A my se na to v odpovědi výslovně zeptáme.
V současné době se řeší dvě další politické otázky: Jmenovitě se jedná o poněkud zdlouhavou
iniciativu k přehodnocení - ale tento těžkopádný text je prostě nutný k tomu, aby výbor, který
se má ujmout přehodnocení posledních tří a půl let, byl skutečně nezávislý.
Probíhá sběr podpisů a doporučuje se.
Totéž platí pro iniciativu Nicolase Rimoldiho a jeho týmu týkající se suverenity, která je formulována
tak, že by za určitých okolností mohla Švýcarsku umožnit i vystoupení z WHO. A o to bychom měli usilovat.
Vrátím se k otázce, kterou jsem zmínil dříve a která vyžaduje podpisy.
Státní orgány ve Švýcarsku se stále více vyhýbají podpisům a zveřejňování
úrovní oprávnění od zápisu do obchodního rejstříku až po vydavatele oznámení.
Na snímku vám ukážu příklad.
Jedná se o rozhodnutí společnosti Serafe a jak vidíte zde, není zde žádný podpis.
Rozhodnutí je ve prospěch odstranění námitky vznesené v řízení o vymáhání pohledávek.
Zkušenosti nyní ukazují, že exekutorské úřady se s takovými rozhodnutími spokojí
a přistoupí k zabavení, což je dalším znakem právního úpadku. Zde je zmíněna RTVA.
Jedná se o zákon o rozhlasovém a televizním vysílání ze dne 24. března 2006. Tento text se také označuje jako platný.
Článek 69 údajně stanoví poplatek za příjem vysílaných programů pro domácnosti.
Slovo levy je přejmenování, nové německé zarámování pro daň z voleb.
Ačkoli lidé hlasovali pro tuto daň, zjevně si nebyli vědomi, že se jedná o daň z voleb.
Některé hlasy zastávají možná menšinový názor, který rád podpořím,
že i vláda se při předkládání otázek týkajících se hlasování
lidu řídí obecnými ustanoveními závazkového práva.
Koneckonců referendum se nakonec omezuje na smluvní vztah mezi státem a občany.
Toto použití ustanovení smluvního práva lze navíc odvodit i z požadavku
na jednání státu v dobré víře podle čl. 9 BV lze odvodit. Čl.
28 švýcarského závazkového zákoníku z úmyslného klamání smluvní strany
vyplývá, že obsah smlouvy není pro úmyslně oklamanou stranu závazný.
Podle RTVA mají domácnosti platit výše zmíněnou daň z hlavy za nabídky SRF,
které jsou využity nebo ignorovány. Výběrem daně je pověřena společnost Serafe.
Skutečnost, že RTVA rovněž opravňuje společnost Serafe k odstraňování právních návrhů, je nepřijatelnou novinkou.
Dříve platilo, že údajný věřitel musel po podání právního návrhu
podat návrh na zahájení soudního řízení k soudci.
Obdržel od něj vlastnoručně podepsané rozhodnutí o povolení nebo zamítnutí požadovaného zahájení řízení.
Od roku 1990 začal Spolkový sněm jako zákonodárce přiznávat některým věřitelům
jako účastníkům řízení právo na odstranění právních návrhů.
To je zjevně protiústavní přístup.
Odpovídající výsada byla přiznána nejen společnosti Serafe v RTVA, ale také zdravotním pojišťovnám
ve spolkovém zákoně o zdravotním pojištění (KVG).
Protiústavní jmenování účastníka řízení soudcem pro zahájení soudního řízení v obou uvedených
zákonech není v souladu s principy právního státu a je třeba mu podle mého názoru aktivně zabránit.
Společně se svým vysoce ceněným klientem Rolandem Juferem jsem proto zaslal podání
Spolkovému úřadu pro komunikace a zveřejnil ho na svém kanálu Telegram.
V tomto podání jsem namítal, že chybí jakýkoli podpis.
Myslím, že je důležité, abyste si při obdržení obtěžujícího dopisu
pečlivě zkontrolovali, zda je opatřen právoplatným podpisem.
Pokud tomu tak není, jedná se o nezávaznou výzvu k dobrovolnému
podřízení se systému, který byl odhalen jako zkorumpovaný.
Kromě toho stále probíhá trestní stíhání dvou federálních radních.
Nejznámější z nich je od Pascala Najadiho.
Ministr zdravotnictví Berset v pořadu SRF Aréna proti svému přesvědčení prohlásil:
Na certifikátech uložených v mobilních telefonech může předkladatel prokázat, že injekce byla přijata,
a tedy i její účinnost, zejména pokud jde o přenos údajných virů.
Skutkové okolnosti případu jsou již ve fázi obvinění pro pana Berseta natolik nepříznivé,
že mám největší potíže zdůraznit presumpci neviny, která se na něj stále vztahuje.
Toto trestní řízení bylo zablokováno.
Méně známé je trestní oznámení Alberta Knobela na spolkového radu Ignazia Cassise pro zneužití pravomoci.
V jiném pořadu Arena uvedl, že smrtelné dopravní nehody s pozitivním
testem PCR byly FOPH započítány jako úmrtí v důsledku korony;
To je nezbytné pro standardizaci mezinárodní metody počítání.
Je to ale naprostý nesmysl a mělo by to být stíháno jako zneužití pravomoci.
Tento postup rovněž trpí závažným zpožděním spravedlnosti.
10. možnosti jednání a shovívavosti Láska
Přátelé, využili jsme všechny právní a
politické cesty, které nás v této době napadly a které jsme uznali za schůdné.
Na základě dosavadních zkušeností je sporné,
zda tyto kroky povedou k žádoucímu výsledku.
Bereme na vědomí výsledky parlamentních voleb konaných 22. října 2023. Jsou pro naše hnutí stejně střízlivé, jak jsem předpovídal.
Rád bych viděl Urse Hanse jako nového poslance v Curychu a Josefa Endera ve Schwyzu.
Abychom však dosáhli svých cílů, musíme vyměnit
nejen celý parlamentní personál, ale
také zaměstnance v justici a Josefa Endera.
Abychom však dosáhli svých cílů, musíme vyměnit nejen všechny zaměstnance parlamentu, ale také zaměstnance
v soudnictví a ve státem financovaných médiích. Pokračujeme ve vrtání této tlusté desky.
Jedná se však o zdlouhavý a složitý proces a během jeho trvání je nutné využít
další možnosti opatření a shovívavosti.
K tomu je zapotřebí osobní zodpovědnost a občanská odvaha.
Žádám vás, abyste nepřemýšleli o krátkodobých sankčních rizicích, ale o dlouhodobých přínosech
pro budoucí generace.
Vyzývám vás, abyste spojili své síly a vytvořili příklady
pro lepší život, pro sounáležitost, pro pomoc bližnímu.
Misionářské pokusy se v posledních třech a půl letech ukázaly jako neúčinné.
Lidé zvenčí musí vidět, že jsme šťastnější a že se spolu více bavíme.
Nabízíme vzájemnou pomoc výměnou za protislužbu.
A vystupte z neúspěšného systému fiat peněz, kdekoli je to možné.
Vezmeme vzdělání našich dětí do vlastních rukou a odkloníme se od genderismu a historického falšování.
Chceme, aby mladí
lidé mysleli samostatně a kriticky.
Chceme pokojné řešení sporů bez soudců, které by určoval systém;
K rozumné mediaci stačí, aby byly vyslechnuty obě strany a aby někdo přišel s řešením přijatelným pro obě strany.
Ano, teď možná vidíte, že my právníci jsme toho udělali
hodně, ale že se také pomalu dostáváme na konec svých sil.
Stále existuje naděje, zda nás překvapí zvrat oficiální zdi mlčení.
Musíme však počítat se vším.
V návaznosti na své předchůdce zde u řečnického pultu bych chtěl říci svými slovy: pak jsme vrženi zpět na sebe, na každého jednotlivce.
Pak musíme převzít odpovědnost sami za sebe.
Pokud se takové nemožné předpisy znovu objeví, pak se jimi prostě nebudeme řídit. To vyžaduje trochu ochoty riskovat.
Je třeba být ochotný přijmout
krátkodobé nevýhody, ale nastavit slibný kurz pro budoucí generace.
Ano, a pro tentokrát vám přeji Boží pomoc, které se dovolával Ivo Sasek. Děkujeme.
Děkuji mnohokrát. Děkuji vám, Heinzi Rascheine.
Myslím si, že to nejdůležitější, co jsme se nyní mohli dozvědět, zde opět nacházíme od soudního znalce, nacházíme důkazy.
To bylo švýcarské právo, ano. Jsme v právním úpadku.
Myslím, že řešením je teď na
konci - to je asi to nejzásadnější, to prostě musíme pochopit - pokud se jako lidi nenaučíme
říkat ne, tak jsme skončili, budou si s námi dělat, co chtějí.
Můžete to také nazvat občanskou neposlušností. A myslím, že to chce hodně odvahy - aby takový člověk promluvil!
To je hlavní důvod, proč zde mnoho lidí nestojí.
Nechtějí nést odpovědnost za žádné populární "ne". Pak rychle přemýšlíte o tom, jak by to všechno mohlo skončit.
Rád bych vám ještě jednou poděkoval za vaši odvahu postavit se a říci to,
co prostě potřebujeme slyšet. Musíme to pochopit. Děkuji mnohokrát.