Скъпи зрители, никога не трябва да се уморяваме да си спомняме за 7 декември 1941 г. - деня, в който
влизането на САЩ във Втората световна война е оправдано от нападението
на Япония в Пърл Харбър.
Защо не?
Разпалването на тази война показва повтарящ се модел на терор от страна на американското
и британското правителство, основан на лъжи.
Как според плана Япония е въвлечена в кървава война със САЩ, е обяснено подробно в следващата
реч на съвременната свидетелка Жанет Ранкин, която нашият кореспондент от Северна Америка
представя пред Ранкин Хол.
Дан: В навечерието на годишнината от нападението над Пърл Харбър ви предаваме репортаж
от заснежения кампус на Университета на Монтана в Мисула, Монтана, САЩ.
Съществува връзка между настоящата среда и събитията
в Пърл Харбър преди 82 години.
Сградата зад мен е Rankin Hall, кръстена на Жанет Ранкин, политик от Монтана, която влиза
в историята през 1916 г. като първата жена, избрана за член на Конгреса на САЩ.
Тя е и единственият член на Конгреса, който гласува против участието в двете световни войни.
През 1916 г. г-жа Ранкин води кампания за социални въпроси, избирателни права на жените
и неутралитет на САЩ в Първата световна война.
Скоро след победата си тя е изправена пред съдбоносно решение.
През април 1917 г. президентът Удроу Уилсън, който също води кампания за неутралитет на
САЩ, се обръща към Конгреса с предизборния си лозунг "Той ни предпази от война" и иска
одобрение за влизане във войната.
Уилсън вече е нарушил сериозно неутралитета, като е доставял оръжия и пари
на съюзническите сили, които се сражават с Германия от 1914 г. насам.
В прочутата си военна реч пред общото заседание на Конгреса президентът възхвалява правителството
на САЩ като "един от най-големите защитници на правата на човечеството" и обявява, че "светът трябва
да стане безопасен за демокрацията".
Конгресът дава на Уилсън право на война, но шестима членове на Сената и 50 от Камарата
на представителите, сред които и Жанет Ранкин, гласуват против резолюцията.
Тя е казала на колегите си: "Искам да подкрепя страната си, но
не мога да гласувам за войната."
Техният вот се оказа много непопулярен.
Вестник "Хелена Индипендънт" я нарича "кинжал в ръцете на германските пропагандатори,
глупачка на кайзера, член на хунската армия в САЩ и
плачеща ученичка".
Тя загуби подкрепата на избирателите в Монтана и в резултат на това - мястото си в Конгреса.
23 години по-късно призракът на влизане в нова световна война занимава американците,
които отново се обявяват за неутралитет.
Уендъл Уилки, опонент на Рузвелт в предизборната кампания през 1940 г., получава тласък, когато предсказва,
че Рузвелт ще вкара Америка във война.
Рузвелт се противопоставя с обещание да не изпраща американски
войски в битка, печели изборите и остава на поста за третия си мандат.
През същата година Жанет Ранкин отново се кандидатира за Конгреса и този път антивоенната
ѝ позиция е основен стълб в програмата ѝ.
През 1941 г. историята се повтаря, когато Рузвелт произнася една от най-известните речи
в американската история пред съвместно заседание на Конгреса само ден
след нападението над Пърл Харбър: Така наречената реч "Денят на позора"
За пореден път президентът на САЩ изисква от Конгреса да гласува за война и
за пореден път Жанет Ранкин гласува против.
Но този път тя беше единственият несъгласен глас.
Ранкин знаеше колко непопулярен ще бъде нейният глас и че позицията ѝ ще означава
край на кариерата ѝ в Конгреса.
Защо гласува с "не"?
Със сигурност е имало и други антивоенно настроени членове на Конгреса, които също са се изказвали
в полза на неутралитета, но които не са имали друг избор, освен да подкрепят Рузвелт след това,
което той описва като "непровокирано и коварно" нападение от страна на японците.
Дори Чарлз Линдберг, който толкова силно е подкрепял неутралитета на Америка, променя мнението
си след Пърл Харбър и категорично подкрепя влизането на Америка във войната.
Но Ранкин остана сам в Конгреса.
И защо?
В документите на "Congressional Record" на 77-ия Конгрес през 1942 г. откриваме
реч от перото на г-жа Ранкин.
Година по-късно, на първата годишнина от нападението над Пърл Харбър, когато Америка се
сражава на два фронта с пълна народна подкрепа, самата Жанет Ранкин се явява пред 77-ия
Конгрес и изнася реч, озаглавена "Някои въпроси за Пърл Харбър":
"Няколко въпроса за Пърл Хабор".
Изслушайте някои избрани откъси от речта и решете сами дали г-жа Ранкин е
имала основателни опасения да подкрепи Рузвелт за започване на война:
Г-н председател, от една година сме във война.
Като член на Конгреса, който гласува против обявяването на война на 8 декември 1941 г., бих
искал да задам няколко въпроса за значението на някои дейности, довели до това нападение:
Пърл Харбър е най-големият гръм в американската история.
Наистина е основателно да се питаме дали някой отговорен американски източник
е предвидил японското нападение.
В този контекст бих искал да възпроизведа следното забележително твърдение, което
е равносилно на предсказание, от списание Christian Century от 19 ноември 1941 г. - три
седмици преди японското нападение.
"Не е тайна, че цялата колониална структура на белите империи е застрашена от разпадане,
ако не се намесим в Азия.
Много британски лидери биха приветствали американското участие срещу Япония."
Тезата на Сидни Роджърсън от предвоенната му книга "Пропагандата в следващата война",
че най-сигурният начин Великобритания да убеди САЩ да й помогнат е да ни
въвлече във война с Япония, се потвърждава от събитията.
Какво конкретно казва г-н Роджърсън, английски автор, за плановете
на британските империалисти?
През 1939 г. британската цензура забранява книгата му да се изнася в Америка.
На страница 148 г-н Роджърсън прави следното изявление относно плановете на британските империалисти.
"Да убедим Съединените щати да играят нашата роля ще бъде
много по-трудно, отколкото
през 1914 г. - толкова трудно, че едва ли ще успеем.
Необходима е ясна заплаха за Америка;
заплаха, която също трябва да бъде разгласена на всеки гражданин чрез пропаганда,
преди републиката отново да вдигне оръжие във външен спор.
Ситуацията би се облекчила значително, ако се включи Япония,
а това би могло и вероятно би включило Америка без повече увъртания.
Във всеки случай постигането на тази цел би било естествена и очевидна цел на нашите пропагандисти,
точно както те успяха да въвлекат САЩ във войната с Германия по време
на Голямата война."
С други думи, три години преди Пърл Харбър британските империалисти
са измислили как да накарат Съединените щати отново да им помогнат.
Но как точно Япония щеше да се включи във война със САЩ?
Няма по-добър начин да подтикнете една държава към война от икономическите санкции,
особено когато става въпрос за държави, които нямат важни суровини.
Всъщност по времето, когато г-н Роджърсън пише своята проницателна
книга, фразата "икономическите санкции означават война" е
- ехо от заплахата на Лигата на нациите към Италия през 1937 г. - все още е на дневен ред.
Конгрес: Няма ли да е достатъчно Великобритания да накара Съединените
щати да прекъснат търговските си отношения с Япония, чийто икономически живот
до голяма степен зависи от вноса на суровини в замяна на коприна
и промишлени изделия?
Има ли данни за конкретен случай, в който британското правителство е продало
на администрацията на Рузвелт тази политика на икономически санкции срещу Япония?
В "Ladies Home Journal" от юли 1942 г. Форест Дейвис и Ърнест К. Линдли - близък приятел
на президента - правят следното важно разкритие в статия, озаглавена
"Как дойде войната".
"Когато двамата - президентът Рузвелт и министър-председателят Чърчил - се срещнаха в един залив край
Нюфаундленд за Атлантическата конференция, Чърчил искаше да се заеме с проблема.
Той поиска от президента - както британците, австралийците и холандците многократно са искали
от това правителство преди - да се присъедини към окончателна декларация към Япония."
Ултиматумът е искане, което е свързано със заплаха и представлява дилема:
"Направете това или онова, или...".
В този случай, както ще видим след малко, наказателната мярка, с която Япония е заплашена,
е икономическа блокада, с други думи, санкции, което е
призната провокация към война.
Но какво изискваше самият ултиматум?
И какви са доказателствата, че президентът Рузвелт действително е приел искането
на Чърчил за такъв ултиматум на Атлантическата конференция?
Изглежда, че има отлични доказателства, че такъв ултиматум е бил
поставен от президента Рузвелт.
Хенри Люс, редактор на Time, Life и Fortune, е признал, че президентът Рузвелт
е поставил такъв ултиматум на Япония и че поставянето на този
ултиматум е довело до нападението над Пърл Харбър.
Какви са доказателствата, че администрацията на Рузвелт, която вече е замразила японските
активи в тази страна на 25 юли 1941 г., бързо ускорява икономическото си задушаване на Япония
след Атлантическата конференция?
За да получа точен статистически отговор, се свързах с Държавния департамент и с Министерството
на търговията и поисках месечни данни за американския износ
за Япония през 1941 г.
За моя изненада получих еднакъв отговор и от двете министерства:
"Поради специална заповед на изпълнителната власт от април 1941 г. няма да се публикуват
статистически данни за търговията с Япония."
Тъй като японците със сигурност знаят какви стоки са получавали от САЩ през
1941 г., уместно е да се запитаме: "От кого се крият тези статистически данни?"
В качеството си на конгресмен имах възможност да упражня прерогативите си като такъв и да
поискам тези данни от административна агенция.
Въпреки това, поради предполагаемото им поверително естество, не мога да ги разкрия в момента.
Прегледът на други източници обаче хвърля значителна светлина върху степента, в която администрацията
на Рузвелт налага икономически санкции на Япония в месеците между Атлантическата конференция
и нападението над Пърл Харбър.
В "Ню Йорк Таймс" от 17 август 1941 г., стр. 7, например четем: "Вицепрезидентът Уолъс, председател на Съвета
за икономическа защита, потвърди днес съобщенията, че тази група вече работи по
проекти за оказване на търговски натиск върху Япония."
С други думи, за по-малко от седмица след Атлантическата конференция механизмът на икономическите
санкции беше задействан.
Шест седмици по-късно икономическото положение в Япония се изостря, както четем
в New York Times от 24 октомври 1941 г., стр. 36.
"Недостигът на суровини в Япония рязко се е задълбочил, а промишлената й дейност е сериозно
нарушена от спирането на търговията с големи чужди държави, съобщи днес
Министерството на търговията.
Твърди се, че корабоплаването и търговията между Япония и Съединените
щати, Британската империя и Холандска Индия са "практически спрени".
На 2 декември 1941 г. - пет дни преди Пърл Харбър - четем
за този ден на страница 6 от "Ню Йорк Таймс":
"Блокадата на съюзниците отряза Япония от около 75% от нормалния й внос, съобщи вчера Националният съвет за
индустриална конференция [глобален американски мозъчен тръст с нестопанска цел и организация за членство на бизнеса].
В анализ, озаглавен "Ефекти от съюзническата икономическа Блокада на Япония"
[Експертната група отбеляза, че въпреки драстичните ограничения, наложени
от японското правителство, за да се намалят наличните доставки, блокадата
в крайна сметка може да се окаже катастрофална."
Седмица преди нападението над Пърл Харбър попитах един виден ориенталец, който не е японец: "Дали ситуацията
в Тихия океан е толкова сериозна, колкото изглежда?"
"Да - отвърна той, - тя е сериозна.
Япония няма друг избор, освен да воюва или да се изправи пред икономическо робство
до края на съществуването си."
Остава въпросът дали президентът Рузвелт е осъзнавал в момента, в който е приел предложението
на Чърчил, че налагането на икономически санкции като начин за налагане
на ултиматум на Япония означава война?
Трудно е да се разбере как той не е могъл да разбере това, след като самият той е направил следното
изявление пред Доброволческия комитет на 24 юли 1941 г., както се съобщава в Бюлетина на Министерството
на външните работи от 26 юли 1941 г., стр. 72.
"Ами ако бяхме прекъснали доставките на петрол, те - японците - вероятно щяха да
отидат в Холандска Източна Индия преди година и щеше да има война."
Непосредствено след Атлантическата конференция, две седмици по-късно, Рузвелт се позовава
на тези самопризнати военни санкции.
Не беше ли странно, че след Атлантическата конференция, когато инцидентът с Япония очевидно
беше желан, г-н Рузвелт внезапно промени политиката си и прекъсна не само военните доставки,
но и практически всичко, от което се нуждаеше японското цивилно население?
Същият Рузвелт, който в продължение на години, въпреки молбите на народа, отказва да приложи Закона за
неутралитета от 1936 г., който има за цел да предотврати доставките на военни стоки за Япония и по този начин
до голяма степен допринася за снабдяването на тази страна със суровини за въоръжението, което сега се
използва срещу нашите собствени войски.
Член на партията на президента, конгресменът Хартън У. Съмнърс от Тексас, председател
на съдебната комисия на Камарата на представителите, отбелязва в писмо
до Saturday Evening Post, публикувано в списанието на 4 април 1942 г. на страница 26.
"Бяхме много глупав народ, което позволи на политиците да се измъкнат от отговорност.
Да обвиняваме японците за трагедията в Пърл Харбър е все едно някой да гъделичка
муле по задния крак и да се опитва да обясни непокорното му състояние,
като обвинява мулето, че е предало доверието му."
На 27 ноември 1941 г. началникът на военноморските операции изпраща съобщение до главнокомандващия
на Тихоокеанския флот, в което по същество заявява, че съобщението трябва да се разглежда като военно
предупреждение, че в близките дни се очакват агресивни действия
от страна на Япония.
Допълнителни предупреждения бяха изпратени на 28 ноември, 30 ноември, 1 декември,
3 декември, 4 декември, 6 декември и 7 декември.
Последното предупреждение пристига на Хавайските острови след началото на японската атака.
Така виждаме, че две седмици преди нападението над Пърл Харбър предупрежденията са изпращани
почти ежедневно, без да споменаваме по-рядко предприеманите по-рано
предпазни мерки.
Трудно е да се разбере какво повече е можело да се направи по отношение на предупрежденията.
Наистина, не подсказват ли честотата, спешността и формулировката на тези предупреждения,
че нападението над Пърл Харбър в никакъв случай не е било изненада за президента?
Признавал ли е някога министър-председателят Чърчил, че се е опитал
да въвлече Съединените щати в тази война?
Да!
Напълно отворен
- след като вече бяхме там - това твърдение беше изтръгнато от него, както се съобщава в "Ню Йорк Таймс" от 16 февруари 1942 г., страница 6.
"Когато преценявам и изчислявам мощта на Съединените щати и техните огромни ресурси
и чувствам, че сега те са в играта с нас, с Британската общност на нациите, колкото
и дълго да продължи тя, до смърт или до победа, не мога да повярвам, че има
друг факт в целия свят, който може да се сравни с него.
За това мечтаех, към това се стремях и за това работих,
а сега то се осъществи."
Със сигурност това е откровено признание.
Признавали ли са някога Чърчил или Рузвелт, че Атлантическата конференция е била конкретната
причина за усилията им да въвлекат Съединените щати във войната с Япония?
Трудно е да се разбере как по друг начин може да се нарече следното признание в речта на
Чърчил пред парламента на 28 януари 1942 г. - както съобщава "Ню Йорк Таймс" в същия ден:
"Политиката на кабинета беше да се избягва намесата на Япония
на всяка цена, докато не се уверим, че САЩ също ще се намесят.
От друга страна, след Атлантическата конференция, на която обсъдих тези въпроси
с президента Рузвелт, и след съществуващата вероятност Съединените щати, дори и да не бъдат
нападнати, да влязат във войната в Далечния изток и по този начин да си осигурят
окончателна победа, някои от тези опасения като че ли се разсеяха.
И това очакване не беше разочаровано от събитията."
Това сякаш показва, че президентът Рузвелт не само се е поддал на натиска на
Чърчил да постави ултиматум на Япония и да наложи санкции, но и е поел общ
ангажимент да включи Америка във войната, дори ако Япония не нападне.
Днес около един милион американски момчета се сражават на 3-8 000 мили от дома.
Американският народ е готов да се бори за - цитирам - "четирите свободи", но знаем,
че трябва да ги запазим у дома, за да ги предоставим на другите.
Като се възползваме от традиционното си право на свобода на изразяване и търсене на информация,
ще продължим да задаваме всички въпроси и да търсим отговори, когато те възникнат.
Кога ще получим пълната информация за случилото се на Атлантическата конференция?
Питахме за това тогава и питаме и сега.
Ако президентът Рузвелт толкова упорито отказваше да приложи Закона за неутралитет срещу
Япония, когато общественото мнение ясно го изискваше, защо така внезапно промени политиката
си на Атлантическата конференция?
Преди година един от моите колеги в Конгреса месеци наред наблюдаваше как президентът
Рузвелт умело ни приближава все повече до ръба на войната в Атлантическия океан, само за да
бъде възпрепятстван отново и отново от неохотния Конгрес на последната стъпка.
И когато вижда как на 7 декември 1941 г. съдбата изневиделица поднася на президента
един великолепен "съвършен" морален принцип - неподлежащ на критика casus belli [причина
за война], той възкликва отчаяно: "Какъв късмет има този човек!"
Но дали това е късмет?