Vážení diváci, nesmíme se unavovat připomínáním 7. prosince 1941, kdy byl
japonským útokem na Pearl Harbor ospravedlněn vstup USA
do druhé světové války.
Proč ne?
Vyvolání této války je důkazem opakujícího se teroru ze strany americké a britské
vlády, který je založen na lžích.
Jak se Japonsko podle plánu zapletlo do krvavé války s USA, je podrobně vysvětleno v následujícím
projevu dobové svědkyně Jeanette Rankinové, který uvádí náš severoamerický zpravodaj
před Rankinovou halou.
Dan: V předvečer výročí útoku na Pearl Harbor se hlásíme ze zasněženého
kampusu Montanské univerzity v Missoule v americké Montaně.
Mezi naším současným prostředím a událostmi v Pearl Harboru
před 82 lety existuje souvislost.
Budova za mnou je Rankin Hall, pojmenovaná po Jeannette Rankinové, političce z Montany,
která se v roce 1916 zapsala do historie jako první žena zvolená do Kongresu USA.
Jako jediná v Kongresu hlasovala proti účasti v obou světových válkách.
V roce 1916 vedla paní Rankinová kampaň za sociální otázky, volební právo žen
a neutralitu USA v první světové válce.
Brzy po svém vítězství stála před závažným rozhodnutím.
V dubnu 1917 prezident Woodrow Wilson, který se rovněž zasazoval o neutralitu USA,
vystoupil v Kongresu s volebním sloganem "Udržel nás mimo válku" a požádal
o souhlas se vstupem do války.
Wilson již vážně porušil neutralitu tím, že dodával zbraně a peníze
spojeneckým mocnostem, které od roku 1914 bojovaly proti Německu.
Ve svém slavném válečném projevu na společném zasedání Kongresu prezident chválil
vládu USA jako "jednoho z největších bojovníků za práva lidstva" a prohlásil, že "svět
musí být bezpečný pro demokracii".
Kongres Wilsonovi válku povolil, ale šest členů Senátu a 50 členů Sněmovny
reprezentantů, včetně Jeanette Rankinové, hlasovalo proti rezoluci.
Svým kolegům řekla: "Chci stát na straně své země, ale
nemohu hlasovat pro válku."
Jejich hlasování se ukázalo jako velmi nepopulární.
Deník Helena Independent ji označil za "dýku v rukou německých propagandistů,
císařovu bláznivku, členku Hunské armády ve Spojených
státech a plačící školačku".
Ztratila podporu montanských voličů, a tím i křeslo v Kongresu.
O 23 let později Američany trápilo strašidlo vstupu do další světové války,
a tak se opět vyslovili pro neutralitu.
Wendell Willkie, Rooseveltův protikandidát ve volební kampani v roce 1940, získal podporu, když předpověděl,
že Roosevelt povede Ameriku do války.
Roosevelt kontroval slibem, že nepošle americké vojáky do
boje, vyhrál volby a zůstal v úřadu i třetí volební období.
V témže roce Jeannette Rankinová znovu kandidovala do Kongresu a tentokrát byl hlavním
pilířem jejího programu protiválečný postoj.
V roce 1941 se historie opakovala, když Roosevelt pronesl jeden z nejslavnějších
projevů v americké historii na společném zasedání Kongresu
pouhý den po útoku na Pearl Harbor: Takzvaný "Den hanby"
Americký prezident opět požadoval po Kongresu hlasování o válce a
Jeanette Rankinová opět hlasovala proti.
Tentokrát však byla jediným nesouhlasným hlasem.
Rankinová věděla, jak nepopulární bude její hlasování a že její postoj bude
znamenat konec její kariéry v Kongresu.
Proč tedy hlasovala proti?
Jistě se našli i jiní protiváleční členové Kongresu, kteří se rovněž
vyslovili pro neutralitu, ale kterým nezbylo než podpořit Roosevelta poté,
co označil útok Japonců za "nevyprovokovaný a zákeřný".
Dokonce i Charles Lindbergh, který tak vehementně podporoval americkou neutralitu, změnil
po Pearl Harboru názor a rozhodně podpořil vstup Ameriky do války.
Rankin však v Kongresu zůstal sám.
A proč?
V dokumentech "Congressional Record" 77. kongresu v roce 1942 najdeme
projev z pera paní M. Rankin.
O rok později, v den prvního výročí útoku na Pearl Harbor, kdy Amerika bojovala na dvou
válčištích s plnou podporou lidu, vystoupila Jeannette Rankinová před 77. kongresem
a přednesla projev nazvaný "Několik otázek o Pearl Harboru":
"Několik otázek o Pearl Habor".
Poslechněte si vybrané úryvky z projevu a sami rozhodněte, zda měla paní
Rankinová oprávněné obavy z podpory Rooseveltova postupu do války:
Pane předsedo, už rok jsme ve válce.
Jako člen Kongresu, který 8. prosince 1941 hlasoval proti vyhlášení války, bych si sám
rád položil několik otázek o významu některých aktivit, které vedly k tomuto útoku:
Pearl Harbor byl největším úderem blesku v americké historii.
Je skutečně důvodné se ptát, zda nějaký odpovědný americký
zdroj předvídal japonský útok.
V této souvislosti bych rád uvedl následující pozoruhodný výrok, který se
rovná předpovědi, z časopisu Christian Century z 19. listopadu 1941 -
tři týdny před japonským útokem.
"Není žádným tajemstvím, že celá koloniální struktura bílých říší je v nebezpečí
rozpadu, pokud nezasáhneme v Asii.
Mnozí britští představitelé by uvítali americké zapojení do boje proti Japonsku."
Teze Sydneyho Rogersona z jeho předválečné knihy Propaganda v příští válce, že nejjistějším
způsobem, jak Británie přesvědčit Spojené státy, aby jí pomohly, je
zapojit nás do války s Japonskem, se potvrdila.
Co konkrétně říká pan Rogerson, anglický autor, o plánech
britských imperialistů?
Jeho knihu britská cenzura v roce 1939 zakázala vyvážet do Ameriky.
Na straně 148 se pan Rogerson vyjádřil k plánům britských imperialistů takto.
"Přesvědčit Spojené státy, aby hrály naši roli, bude mnohem obtížnější
než v roce 1914 - tak obtížné,
že je nepravděpodobné, že se to podaří.
Je zapotřebí jasná hrozba pro Ameriku;
hrozba, o níž musí být každý občan informován prostřednictvím propagandy
dříve, než se republika znovu chopí zbraní ve vnějším sporu.
Situace by se značně ulehčila, kdyby se do ní zapojilo Japonsko,
které by mohlo a pravděpodobně by bez dalších okolků zapojilo Ameriku.
V každém případě by bylo přirozeným a samozřejmým cílem našich propagandistů dosáhnout
tohoto cíle, stejně jako se jim podařilo zapojit Spojené státy do války
s Německem během Velké války."
Jinými slovy, tři roky před Pearl Harborem přišli britští imperialisté
na to, jak přimět Spojené státy, aby jim opět pomohly.
Ale jak se vlastně Japonsko mělo zapojit do války se Spojenými státy?
Neexistuje lepší způsob, jak přimět zemi k válce, než jsou hospodářské sankce,
zejména pokud jde o země, které nemají žádné důležité suroviny.
V době, kdy pan Rogerson napsal svou pronikavou knihu, byla
věta "ekonomické sankce znamenají válku" skutečně
- jako ozvěna hrozby Společnosti národů Itálii v roce 1937 - je stále na jazyku.
Kongres: Nestačilo by Velké Británii přimět Spojené státy, aby
přerušily obchodní vztahy s Japonskem, jehož hospodářský život je do
značné míry závislý na dovozu surovin výměnou za hedvábí
a průmyslové výrobky?
Existují důkazy o konkrétní příležitosti, kdy britská vláda prodala Rooseveltově
administrativě tuto politiku hospodářských sankcí vůči Japonsku?
V časopise "Ladies Home Journal" z července 1942 Forrest Davis a Ernest K. Lindley - prezidentův
blízký přítel - v článku nazvaném "Jak přišla válka" učinili následující
významné odhalení.
"Když se prezident Roosevelt a premiér Churchill sešli v zátoce u Newfoundlandu
na atlantické konferenci, Churchill chtěl problém řešit přímo.
Požádal prezidenta - stejně jako Britové, Australané a Nizozemci opakovaně žádali
tuto vládu předtím. - připojit se ke konečnému prohlášení vůči Japonsku."
Ultimátum je požadavek, který je spojen s hrozbou a představuje dilema:
"Udělej to nebo ono, jinak...".
V tomto případě, jak si brzy ukážeme, byla trestem, kterým se Japonsku
hrozilo, hospodářská blokáda, jinými slovy sankce,
přiznaná provokace k válce.
Co však požadovalo samotné ultimátum?
A jaký je důkaz, že prezident Roosevelt skutečně přijal Churchillův
požadavek na takové ultimátum na atlantické konferenci?
Zdá se, že existují vynikající důkazy o tom, že takové ultimátum
vydal prezident Roosevelt.
Nikdo menší než Henry Luce, redaktor časopisů Time, Life a Fortune, který obhajoval zahraniční
politiku současné administrativy, připustil, že prezident Roosevelt takové ultimátum
Japonsku vydal a že jeho doručení vedlo k útoku na Pearl Harbor.
Jaké jsou důkazy o tom, že Rooseveltova administrativa, která již 25. července
1941 zmrazila japonská aktiva v této zemi, po atlantické konferenci rychle urychlila
hospodářské škrcení Japonska?
Abych získal přesnou statistickou odpověď, obrátil jsem se na ministerstvo zahraničí
i ministerstvo obchodu a požádal je o měsíční údaje o
americkém vývozu do Japonska v roce 1941.
K mému překvapení jsem dostal od obou ministerstev stejnou odpověď:
"Na základě zvláštního nařízení nebudou od dubna 1941 zveřejňovány žádné
statistické údaje o obchodu s Japonskem."
Protože Japonci jistě vědí, jaké zboží od Spojených států v roce 1941
obdrželi, je na místě se zeptat: "Před kým se tyto statistiky tají?"
Jako kongresmanka jsem mohla využít svého práva a vyžádat si
tyto údaje od správního orgánu.
Vzhledem k jejich údajně důvěrné povaze je však v tuto chvíli nemohu zveřejnit.
Nicméně přehled dalších zdrojů vrhá značné světlo na rozsah, v jakém Rooseveltova
administrativa uvalovala hospodářské sankce na Japonsko v měsících mezi atlantickou
konferencí a útokem na Pearl Harbor.
V New York Times ze 17. srpna 1941 na straně 7 se například dočteme: "Viceprezident Wallace, předseda
Rady pro hospodářskou obranu, dnes potvrdil zprávy, že tato skupina již pracuje na
projektech, jejichž cílem je vyvinout na Japonsko obchodní tlak."
Jinými slovy, za necelý týden po atlantické konferenci byl spuštěn mechanismus
hospodářských sankcí.
O šest týdnů později se hospodářská krize v Japonsku stala akutní, jak se dočteme v New
York Times z 24. října 1941 na straně 36.
"Nedostatek surovin v Japonsku se prudce zhoršil a jeho průmyslová činnost byla vážně
narušena pozastavením obchodu s významnými zahraničními zeměmi, informovalo
dnes ministerstvo obchodu.
Lodní doprava a obchod mezi Japonskem a Spojenými státy, Britským
impériem a Nizozemskou Indií se prý "prakticky zastavily".
2. prosince 1941 - pět dní před Pearl Harborem - jsme
se o tomto dni dočetli na straně 6 New York Times:
"Japonsko bylo kvůli spojenecké blokádě odříznuto od zhruba 75 % svého běžného dovozu, uvedla včera
National Industrial Conference Board [globální nezisková americká analytická a členská organizace podnikatelů].
V analýze nazvané "Dopady spojenecké ekonomické Blokáda Japonska"
[Skupina konstatovala, že navzdory drastickým omezením, která
japonská vláda zavedla, aby omezila dostupné zásoby, by se
blokáda mohla nakonec ukázat jako katastrofální."
Týden před útokem na Pearl Harbor jsem se zeptal jednoho významného nejaponského orientalisty: "Je situace v Tichomoří
tak vážná, jak se zdá?" "Ano," odpověděl jsem.
"Ano," odpověděl, "myslí to vážně.
Japonsko nemá jinou možnost než válčit, jinak bude po zbytek své existence
čelit ekonomickému otroctví."
Otázkou zůstává, zda si prezident Roosevelt v době, kdy přijal Churchillův návrh, uvědomoval,
že uvalení hospodářských sankcí jako způsob prosazení ultimáta
Japonsku znamená válku.
Je těžké pochopit, jak si to mohl neuvědomit, když sám učinil 24. července 1941 následující
prohlášení před Dobrovolnickým výborem, jak je uvedeno ve Věstníku ministerstva zahraničí
z 26. července 1941, strana 72.
"No, kdybychom odřízli ropu, tak by Japonci pravděpodobně už před rokem
odešli do Nizozemské východní Indie a byla by válka."
Bezprostředně po atlantické konferenci, o dva týdny později, se Roosevelt odvolal
na tyto samovolně uznané válečné sankce.
Nebylo zvláštní, že po atlantické konferenci, kdy byl incident s Japonskem zřejmě žádoucí,
pan Roosevelt náhle změnil svou politiku a odřízl nejen válečné zásobování,
ale také prakticky vše, co japonské civilní obyvatelstvo potřebovalo?
Tentýž Roosevelt, který navzdory peticím občanů po léta odmítal prosadit zákon o neutralitě
z roku 1936, který měl zabránit dodávkám válečného zboží do Japonska, a tím do značné
míry přispěl k zásobování této země surovinami pro zbrojení, které se nyní používá
proti našim vlastním vojákům.
Jak poznamenal člen prezidentovy vlastní strany, kongresman Harton W. Sumners z Texasu,
předseda soudního výboru Sněmovny reprezentantů, v dopise pro Saturday Evening
Post, který byl v tomto časopise zveřejněn 4. dubna 1942 na straně 26.
"Byli jsme velmi hloupý národ, který politikům umožnil, aby jim prošla vražda.
Svalovat vinu za tragédii Pearl Harboru na Japonce je jako někdo,
kdo lechtá mezka na zadní noze a snaží se vysvětlit
jeho neústupnost tím, že ho obviní ze zrady důvěry."
Dne 27. listopadu 1941 zaslal náčelník námořních operací zprávu vrchnímu
veliteli Tichomořské flotily, v níž v podstatě uvedl, že zpráva má být považována
za válečné varování, že v nejbližších dnech lze očekávat
agresivní akci Japonska.
Další varování byla rozeslána 28. listopadu, 30. listopadu, 1. prosince, 3.
prosince, 4. prosince, 6. prosince a 7. prosince.
Poslední varování dorazilo na Havaj až po zahájení japonského útoku.
Vidíme tedy, že dva týdny před útokem na Pearl Harbor byla varování rozesílána
téměř denně, nemluvě o méně častých preventivních opatřeních
přijatých dříve.
Je těžké pochopit, co bylo možné udělat více, pokud jde o varování.
Nenaznačuje četnost, naléhavost a formulace těchto varování, že útok
na Pearl Harbor nebyl pro prezidenta v žádném případě překvapením?
Přiznal někdy premiér Churchill, že se snažil zatáhnout
Spojené státy do této války?
Ano!
Zcela otevřené
- poté, co jsme tam již byli - toto tvrzení z něj bylo vymáháno, jak se píše v New York Times z 16. února 1942, strana 6.
"Když si uvědomím a spočítám sílu Spojených států a jejich obrovské zdroje a cítím,
že jsou nyní ve hře s námi, s britským Společenstvím národů, ať už bude trvat jakkoli
dlouho, na život a na smrt, nebo na vítězství, nemohu uvěřit, že na celém světě
existuje nějaká jiná skutečnost, která by se s ní mohla srovnávat.
O tomhle jsem snil, o tom jsem usiloval a o to jsem se
snažil, a teď se mi to splnilo."
Jistě, je to tupé poznání.
Přiznali Churchill nebo Roosevelt někdy, že Atlantická konference byla konkrétním
důvodem jejich snahy zatáhnout Spojené státy do války s Japonskem?
Je těžké pochopit, jak jinak lze nazvat následující přiznání v Churchillově
projevu v parlamentu 28. ledna 1942 - jak o něm toho dne informovaly New York Times:
"Politikou kabinetu bylo vyhnout se angažmá v Japonsku téměř za každou
cenu, dokud si nebudeme jisti, že se do něj zapojí i Spojené státy.
Na druhou stranu se zdálo, že od atlantické konference, na níž jsem o těchto
otázkách hovořil s prezidentem Rooseveltem, a po existující pravděpodobnosti, že Spojené
státy, i kdyby nebyly samy napadeny, vstoupí do války na Dálném východě a
zajistí si tak konečné vítězství, se některé z těchto obav rozptýlily.
A toto očekávání nebylo událostmi zklamáno."
To zřejmě naznačuje, že prezident Roosevelt nejenže ustoupil Churchillovu nátlaku,
aby vydal Japonsku ultimátum a uvalil na něj sankce, ale také se všeobecně
zavázal zapojit Ameriku do války, i kdyby Japonsko nezaútočilo.
Dnes bojuje asi milion amerických chlapců 3-8 000 mil od domova.
Američané jsou ochotni bojovat za - cituji - "čtyři svobody", ale víme,
že je musíme chránit doma, pokud je chceme poskytnout ostatním.
Při uplatňování našeho tradičního práva na svobodu projevu a dotazování
budeme i nadále klást všechny otázky a hledat na ně odpovědi.
Kdy se dozvíme celý příběh o tom, co se stalo na konferenci o Atlantiku?
Ptali jsme se na to tehdy a ptáme se na to i nyní.
Když prezident Roosevelt tak tvrdošíjně odmítal prosadit zákon o neutralitě vůči
Japonsku, i když to veřejné mínění jasně vyžadovalo, proč na Atlantické konferenci
tak náhle změnil svou politiku?
Před rokem jeden z mých kolegů v Kongresu několik měsíců sledoval, jak nás
prezident Roosevelt obratně přivádí stále blíže k hranici války v Atlantiku, jen
aby mu to neochotný Kongres na posledním kroku znovu a znovu překazil.
A když viděl, jak osud 7. prosince 1941 prezidentovi zčistajasna předložil velkolepý
"dokonalý" morální princip - casus belli [důvod k válce], který se vymyká veškeré
kritice, zoufale zvolal: "Jaké má ten člověk štěstí!"
Ale bylo to štěstí?